Mūsu armija

«Mūsu armija»: Golts un Jurjāns ; 1929
Аннотация

Mūsu armija
Mūsu armija tapšanā, valsts izcīnīšanā un tagadējos sasniegumos
Galvenais redaktors ģenerālis Aleksandrs Kalējs, armijas komandiera štāba priekšnieks
Redaktors plkv-ltn Aleksandrs Plensners
apkopojis A.E. Siders
Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis imantslochmelis@inbox.lv
Grāmatrūpniecības akciju sabiedrības Golts un Jurjāns izdevums 1929
Grāmatrūpniecības A.S. Golts un Jurjāns. Rīgā.

A.E. Siders
Mūsu armija
Mūsu armija tapšanā, valsts izcīnīšanā un tagadējos sasniegumos

.

IEVADAM

Nav daudz zemju un tautu, kas savā dzīves laikā būtu izturējušas tik daudz vētru un negaisu, kā mūsu dzimtene un mūsu tauta. Ar XII. gadu simteni izbeidzās mūsu pirmais patstāvības posms un visa tauta atradās gūstā. Mainījās pēc tam pār mūsu zemi daudzas svešas varas nākošos septiņos gadu simtos, mainījās viņas visas kara troksnī, kapa šausmās un visu to vajadzēja pārciest un panest mūsu dzimtenei un mūsu tautai. Tikai teikas un tautas dziesmas šo baltu dienu vēl nebeidz runāt par pārdzīvotiem gadu simteņiem, kad tauta asiņoja, nesa upurus un cieta. Mūsu senču asinīm ir slacītas mūsu druvas un noras un, atskatoties atpakaļ, pagātne mums rāda vienu vienīgu nebeidzamu cīņu un ciešanu ainu. ko mums bij uzspiedusi sveša vara, piespiezdama mūsu tautu noasiņot ne jau mūsu labuma dēļ. Lai arī šobrīd vēl dzirdamas atsevišķas domas, kas apgalvo, ka viss tas bijis toreizējā brutālā vidus laiku garā un ka visas tautas tajos gadu simteņos izbaudījušas tādus pašus pārdzīvojumus kā mūsu tauta, tad tomēr velti prātot un minēt, kā būtu bijis, ja notikumi XIL gadusimtenī būtu mūs novirzījuši citā ceļā. Tie notikumi, kas veidojuši mūsu pagātni, paliek nenoliedzami fakti, kā arī viss mūsu stāvoklis pagājušos gadu simtos nevienam vairs neatstāj nekādu šaubu, nemaz neapstrīdot tos kultūras labumus. kādi mums šai bārgti skolā cēlušies. Un tomēr tauta pārdzīvojusi un pārcietusi šīs nebeidzamās cīņas, šīs nebeidzamās ciešanas, uzturēdama veselu savu garu, savus dzīvības spēkus. Protams, ka šie pagājušie verdzības gadu. simti nav palikuši bez iespaida uz tautas rakstūru, kurā manamas, varbūt, dažas nevēlamas pazīmes. Nevarēja palikt bez iespaida uz tautas rakstūru jau tas apstāklis vien, ka mēs, atrazdamies zem savstarpēji naidojošos un apkarojošos bruņinieku vai bīskapu varas, bijām spiesti vērst šķēpus viens pret otru, tautas brālis pret tautas brāli, tamdēļ ka katrā no šiem naidīgiem pretējiem karaspēkiem kā galv. sastāvdaļa tak ietilpa tie paši mūsu senči. Tas varēja tikai veicināt nesaticības un skaudības garu tautā. No tādām un līdzīgām vergu laika gara atliekām mums tagad ir vislabākā iespēja atsvabināties. Un ši brīva gara tieksme jo karsti izpaudās arī mūsu tagadējās valsts tapšanas laikmetā, desmit gadus atpakaļ, kad mēs no jauna izcīnījām brīvību un neatkarību. Kā tie vīri, kas stājās droši pie valsts dibināšanas, tā arī tie, kas valsts ideju atbalstīja ar ieročiem rokā, ir labākais pierādījums tam, ko visu var panākt ar vienprātību un tēvijas mīlestību. Un tas bija tādos ļaunos apstākļos, kad maz bija izredžu uz labiem panākumiem. Toreiz nedomāja ne par augstiem godiem, ne amatiem, nedomāja par pēcnācēju atzinību un slavu, jo valsts doma bij pārņēmusi visu tautu, visu mūsu zemi. Visiem bija viens mērķis — būt brīviem savā brīvā zemē, veidot pašiem savu nākotni, kaut arī tā nelīdzinātos krāšņumā un bagātībā lielajām, bagātajām valstīm un tautām. Šī tēvuzemes mīlestība bija tas spēks, kas palīdzēja mūsu pirmajiem valsts vīriem un mūsu armijai veikt to lielo atbildīgo darbu, ko viņi veikuši. Šī darba augļus mēs tagad baudām; kā mantojumu mēs tos no viņiem ieguvuši, un sis mantojums mums cienīgi jāsaņem, lai varētu to paturēt. jo viņš mums ir jāpatur. Vai tad nu tagad lai mēs vēl arvien nodarbojamies ar pagājušo neizde-vību un kļūdu sodīšanu un kritizēšanu, skanošos vārdos runājot par nākotnes uzdevumiem? . . .
Nē jel! Vairāk atzinības veiktajam darbam, vairāk atzinības tiem, kas to veikuši! jel veidosim vienprātībā tālāk tos uzdevumus, kas mums stāv priekšā, netērējot laiku veltīgās ķildās, kas ir tikai skaudības, nenovēlības un godkārības augļi, un draud izpostīt mūsu sasniegumus. Bet šie sasniegumi nav niecīgi.
Desmit gadi valsts dzīvē nav liels laika sprīdis. Nevar šajā īsajā laikā — ņemot vērā visus nelabvēlīgos apstākļus, kā valsts tapšanā, tā arī tālākā veidošanas laikmetā,—galīgi izbeigt izveidošanas darbus. Gfūti vēl tagad atzīmēt un sakopot, ja pat atrast, visus šī tapšanas laikmeta materiālus, lai varētu dot pilnīgi objektīvu pārskatu par mūsu atbrīvošanas cīņām. To darīs tikai vēlākās paaudzes, kuļ-ām ias būs vairāk iespējams nekā mums, kas esam šī laikmeta aculiecinieki un dalībnieki. Par mūsu armijas atbrīvošanas cīņām ir jau iznākuši vairāki darbi, kas rakstīti dažādos iespaidos, varbūt pat dažādām vajadzībām.. Varbūt, ka viņiem var pārmest, ka tie nav vēl varējuši būt pilnīgi objektīvi. Visi viņi ir mēģinājumi, — nav vēl viņos nekā noslēgta, nobeigta.
Arī šis darbs nevarēs visu pilnīgi izsmeļoši apgaismot, jo trūkst mums vēl daudzu vajadzīgo materiālu, daļa no kuriem varbūt glabājās privātās bibliotēkās un viņu īpašnieki tos ne labprāt grib izdot. Nācies dzirdēt arī pārmetumus, ka daļa brīvības cīņu laikmeta darbinieku tiekot pārmērīgi cildināti, kamēr daudzi citi esot pagalam aizmirsti un neviens par viņu nopelniem nerunājot. Varbūt, ka tas pa daļai tā ir. Nevarēs apmierināt visus arī Mūsu armija», jo šī grāmata nav spraudusi sev ka mērķi atsevišķu personu cildināšanu, vai nu to. par kupām daudz jau runāts, vai arī to, kupas vēl nav minētas. Viņa vēlas pēc iespējas objektīvi apgaismot atbrīvošanas cīņu notikumus un vēlākos sasniegumus, balstoties uz rīcībā esošiem materiāliem, kuļ’i, kā jau teicu, vēl nav pilnīgi savākti un sakopoti. Ja arī dažiem gadījumiem šie materiāli ir diezgan pilnīgi, tad citiem gadījumiem tie vēl ir par daudz trūcīgi.
Nekādā ziņā šīs grāmatas nolūks nav aizkārt vai arī kādu apvainot un neatzīt tos nopelnus, kas katram pienākas. Tāpat ja gribētu izmantot visus materiālus, tad grāmatai būtu jāiznāk daudz plašākai. Domāju, ka viņa tomēr šajā nozarē būs viens no plašākiem darbiem, kādi tagad pastāv, jo ir iznākusi tekstā biezāka, nekā tas sākumā bij domāts. Lasītājs pats to varēs novērtēt. Lielākā daļa šīs grāmatas ir veltīta pašām atbrīvošanas cīņām, tam laikmetam, kufu tagadējos apstākļos tomēr labprāt atceramies kā idejiski un valstiski tīru un skaidru laikmetu, kad nebija laika nodoties liekām domām un idejām, kad visas sirdis un prātus pārvaldīja viena vienīga liela tēvijas doma.
Tagadējais miera laika stāvoklis un visas viņa parādības uz novērotāju, varbūt, varētu atstāt mazāk patīkamu iespaidu nekā cīņu laikmets. Mušu zeme ir par mazu un apstākļi par šauriem, lai katra godkārība atrastu pilnīgu apmierinājumu un gandarījumu.
Vispilnīgāk mūsu grāmatas avoti un materiāli ir par mūsu armijas sākumu un par notikumiem lielajā Kurzemes atbrīvošanas uzbrukumā. Ir iespēja netikui pienācīgi apgaismot to vīru darbību. kas droši stājušies pie mūsu valsts dibināšanas, bet arī Latvju kareivju nacionālās savienības ievērojamo darbu un mūsu armijas pirmo slaveno vienību gaitas, kas sevišķi izcēlušās Kurzemes atbrīvošanā. Daudziem šo pirmo vienību sastāv a dalībniekiem ir arī vēlākos laikos bijusi iespēja piedalīties jo plaši valsts veidošanas darbā un jaunajā armijā.
Tamdēļ tad arī par viņiem grāmatas sastādītāju rīcībā ir vispilnīgākie materiāli. Domāju, ka mūsu grāmatas teksts ir pienācīgi apgaismojis viņu darbību un pie tiem ievadā ilgāk nevaru uzkavēties. Ar atzinību ir minamas Kurzemes atbrīvošanā piedalījušās vācu vienības, kas teicami cīnījušās pret lieliniecismu. Ln kāda loma pēdējām vienībām ir Rīgas atbrīvošanā, tas visiem zināms. Tikai vēlāk, kad vācu vadoņu politika palika nevēlama, kad tāda politika, varbūt. citādi lojālām vācu vienībām uzspieda pret viņu pašu gribu zināmu nevēlamu lomu, tad dažu šo vienību darbība radīja pārpratumus un sarežģījumus. kas sevišķi izpaudās tā sauktajās Cēsu kaujās, kuru dēļ vēl tagad pastāv noskaņojums, kas uz ilgu laiku ir samaitājis normālās tautību attiecības. Cēsu kaujas mūsu grāmatā ir apgaismotas pēc esošiem un jau izdotiem mūsu. igauņu un vācu darbiem, kā arī dažiem dzelzsdivizi jas atstā-t i cm d ok u men tiem.
Mūsu grāmatas nolūks nav nebūt no jauna kurināt nepatikšanas un naidu, ko šīs kaujas mūsu zemē sacēlušas, bet fakti paliek negrozāmi tin kā tādi tie atraduši vietu arī mūsu grāmatā. Var tikai nožēlot, ka tādiem faktiem atradusies vieta mūsu vēsturē. Par laimi neesam vairs XII. gadu simtenī.
Ja par Kurzemes atbrīvotājiem — dienvidniekiem var teiki. ka viņi netikai Kurzemes atbrīvošanas cīņu laika ir rūpējušies, lai uzturētu savas darbības spējas, kaujas enerģiju un tēvijas mīlestību, bet to darījuši arī vēlākās cīņās un dara to arī tagad, cienīdami savus varoņus, savus kritušos, uzturēdami savas nodibinājušās tradicijas un savu vienības garu, tad jāsaka ari, ka Vidzemes atbrīvotāji
— ziemeļnieki to visu ievērojuši tikai cīņu laikmetā, bet vēlākos laikos to nav spējuši vai gribējuši darīt. Ziemeļnieku cīņas pelna ne mazāku ievērību, kā dienvidnieku cīņas un tomēr par viņām tiek runāts mazāk nekā tās pelnījušas. Katrā ziņā no bijušo cīnītāju — ziemeļnieku aprindām vēl tagad mēdz izskanēt zināma neapmierinātība ar to. ka tie ļāvuši izzust, izskanēt tukšā gaisa savam cīņu atmiņām, it kā tās nemaz nebūtu bijušas. Un tomēr šo cīņu atbalsis vēl tagad dzīvo Melnupes un Vaidavas lejās. Malienas kalnājā. Alūksnes un Gulbenes mežos un laukos, nemaz nerunājot par Cēsīm un Raunu. Bet paši ziemeļnieki ir izkusuši, iclē-jušies mitsu armijā un balsi neprot pacelt. Protams, ka šķelšanās un dalīšanās uz dienvidniekiem, ziemeļniekiem, strēlniekiem, irnantiešiem. kalpa-kiešiem 11. t. t.. ar atsevišķu interešu kultivēšanu, armijā nav ne pielaižama, ne arī vajadzīga, bet mēs visi zinām, ka arī vecās un lielas armijās ir valdījušas dažādās attālas valsts nomalēs atrodošā karaspēkā atsevišķas krietnas kaujas tradicijas, vēl no tiem laikiem, kad minētās karaspēka daļas tajos apgabalos ir cīnījušas, — un tādas tradicijas visas armijas garu ne tikai nav pasliktinājušas, bet gan pacēlušas.
Pēc iespējas pilnīgi esam mēģinājuši attēlot mūsu darbā arī to palīdzību, kādu mums mūsu brīvības cīņās snieguši mūsu draugi no kaimiņu valstīm un mūsu sabiedrotie. Varu to ari ievadā atzīmēt ar tām atzinības jūtām, kādas dzīvo visa mūsu armijā.
Mūsu armijas dažādo apvienoto grupu kopdarbība izpaudās uz reizi divās frontēs: pret Ber-mondtu un pret lieliniekiem. Pie sīkāka šo cīņu novērtējuma šeit neapstāšos. Tas pienācīgi izteikts šī darba saturā.
Par Latgales atbrīvošanas cīņām jāsaka. ka šeit grāmatas autoru rīcībā ir vismazāk sakopotu un sistematizētu materiālu. Lieli robi ir atzīmējami šo materiālu kopojumā. Tamdēļ ari Latgales cīņas nav varējušas sasniegt savā attēlojumā to pilnību. kāda tām pienāktos. Sava daļa vainas te piemīt arī telpu šaurumam, kura dēļ nācās saīsināt atbrīvošanas cīņu apraksta pēdējo daļu. Latgales atbrīvošanā, līdzās mūsu pašu varonīgajām karaspēka daļām, krietnu lomu ir spēlējušas Polijas armijas dajas un arī mūsu vācu zemessargu vienības, kas pēc Cēsu un Bernrondta kaujām bij pa daļai kristalizējušās no tiem elementiem, kas Latvijai nebij labvēlīgi noskaņoti.
Tad, kad šīm zemessargu vienībām bija pilnīgi jāpārfomčjas un jāpieņem viena mūsu pulka nosaukums, viņas vēl iztīrījās no naidīgiem elementiem un palika vairumā tikai iie karavīri, kas savus likteņus gribēja arī tāļāk saistīt ar mūsu nacionālās armijas likteni.
Cīņām visās mūsu frontēs izbeidzoties, iestājās miera laika armijas izveidošanas darbs, ar visām tām grūtībām, kādas neizbēgamas jaunā armijā, kas radusies grūtā cīņu laikmetā. Šis darbs turpinājās vēl tagad. Šajos desmit gados daudz ir veikts, bet vēl vairāk jāveic uz priekšu, nezaudējot drošu paļāvību uz nākotni un neļaujoties iespaidoties no valsts ārējiem un iekšējiem apstākļiem. Tas jāsaprot pašai armijai, tas jāsaprot mūsu visai sabiedrībai, sevišķi atceroties tos cīņu laikus, kādus pārdzīvojusi valsts un tauta. Vienīgo glābēju un sargu toreiz visi redzēja tikai mūsu armijā. Un arī tagad nākotne mums var sagādāt dažādas varbūtības, jo dažādu bruņotu konfliktu iespējamība pastāv arī uz priekšu un mēs tajos varam iekļūt pnt pret pašu gribu. Tamdēļ tagad, kad bijušo cīņu sistie robi mūsu armijā izlaboti un mūsu armijā ir stipra savā organizācijā, viņai droši jāiet uz priekšu savā attīstības ceļā, jāstrādā un jāgatavojas, lai tā vajadzības brīdī kā stiprs sargs stāvētu uz dzimtenes posteņa.
Šaī vietā redakcija izsaka savu pateicību armijas komandierim ģenerālim Pe niķim par viņa lielo interesi un vērtīgajiem aizrādījumiem kauju darbības aprakstos un visiem citiem, kas ar materiāliem vai citādi sekmējuši šī darba sastādīšanu.
A. Kalējs.

Valsts prezidents Gustavs Zemgals
Foto ,Klio"

Kara ministrs ģen. Vācietis
Foto Rake

Kara ministrs A. Ozols
(No 1. XII. 1928. -9. XII. 1929.)
Foto Rake

ORGANIZĒŠANĀS UN VALSTS IZCĪNĪŠANA Pirmais Rīgas laikmets

..

Valsts proklamēšana un vispārējais stāvoklis

11 gadus atpakaļ, uz mūsu tagadējā Nacionālā teātra skatuves proklamēja Latvijas valsts neatkarību. Tā laika prese proklamēšanas aktu apraksta šādi: «Jau ap pulksten 3 pildās Nacionālā teātra priekštelpas ļaudīm. Lielajā drūzmā valda svinība. Atveras durvis, klusām plūst ļaužu straume plašajās telpās. Priekšā stāv skatuve appušķota zaļumu vītnēm, pār kurām atritinās Latvijas sarkan-ba Iesarkanie karogi. Pēkšņi pārtrauc klusumu skali aplausi: pa zāli virzās uz skatuves pusi Tautas Padome ar ministru prezidentu Kārli Ulmani priekšgalā. Tautas Padomes locekļi, nacionālām nozīmēm pie krūtīm, ieņem pēc frakcijām vietas uz skatuves. Tautas Padomes priekšsēdētāja biedris Zemcals atklāj Tautas Padomes sēdi un uzaicina sekretāru nolasīt protokolu par Tautas Padomes nodibināšanos. Pēc protokola nolasīšanas viņš paziņo, ka pamatojoties uz notikušo vienošanos. suverenā vara Latvijā tagad pārgājusi uz Tautas Padomi. Šo paziņojumu visi klātesošie noklausās «iecēlušies no sēdekļiem. Operas koris Tin nublika trīs reizes nodzied «Dievs, svēti Latviju!». Klātesošo sajūsma sasniedz augstāko pakāpi. Daudzu acīs mirdz asaras un skaļi aplausi ilgi negrib rimties. Tad vārdu dod ministru prezidentam K. Ulmanim, kurš Pasraidu valdības vārda pasludina Latvijas demokrātisko republiku par nodibinātu. Seko vēl runas, apsveikumi, vēl trīsreiz nodzied tautas himnu, ļaudis lēnām izklīst. Pār namiem plivinās Latvijas karogs T.atvijas valsts ir nodibināta'».
Tomēr Latvijas valsts vēl ne tuvu nebija nodibināta. Priekšā stāvošās srrūtības nevarēja palikt noslēpums ne Tautas Padomei, ne jaunajai valdībai. Šī apzina atspoguļojas pirmā ministru prezidenta runā. tā redzama arī 18. novembrī publicētā paziņojumā tautai:
«Latvijas pilsoņiem.
Latvijas Tautas Padome, atzīdama sevi par vienīgo varas nesēju Latvijas valstī, pasludina, ka:
1) Latvija, apvienota etnogrāfiskās robežās (Kurzeme. Vidzeme. Latgale), ir patstāvīga, neatkarīga, dēmokrātiski-republikāniska valsts, kuras satversmi un .attiecības pret ārvalstīm noteiks Satversmes Sapulce, sasaukta uz vispārīgu, abu dzimumu, tiešu, vienlīdzīgu, aizklātu un proporcionālu vēlēšanu pamata.
2) Latvijas Tautas Padome ir nodibinājusi, kā augstāko izpildu varu Latvijā —Latvijas Pagaidu Valdību.
Latvijas lautas Padome uzaicina Latvijas pilsoņus uzturēt mieru un kārtību un visiem spēkiem pabalstīt Latvijas Pagaidu Valdību viņas grūtā un atbildīgā darbā.
Latvijas Pagaidu Valdības Ministru Prezidents: U l m a n i s.
Latvijas Tautas Padomes Priekšsēdētāja biedris: Zemgal s. Rīgā, 18. novembrī 1918.»
Latvijas suverenās varas priekšstāve — Latvijas Satversmes Sapulce — apliecināja Latvijas neatkarību arī vēl otrreiz: 1922. g. 15. febr.. pieņemot Latvijas Republikas satversmi. Tomēr starp šiem abiem apliecinājumiem ir liela būtiska starpība. 15. februāra akts bija jau pastājoša fakta apliecinājums. Turpretim 18. novembra akts vēl bija tikai mērķa deklarē jums un svinīgs sākums. Reāli tas nozīmēja vēl tikai to, ka toreizējie politiskie grupējumi vienojušies panākt Latvijas valsts patstāvību un šinī nolūkā jau nodibinājuši divus augstākos valsts institūtus: Tautas Padomi kā likumdevējas un Pagaidu valdību kā izpildu varas priekšstāvi.
Abām iestādēm gan bija liela morāliska vara pār Latvijas tautas apzinīgāko daļu, tās varēja balstīties arī uz Latvijas valsts pastāvēšanas lakta pirmo provizorisko starptautisko atzinumu: Anglijas valdības 1918. g. II. novembra rakstu. Tomēr materiāli-reālas varas tām toreiz vēl nebija nekādas. Pāris vārdos tāpēc uzkavēsimies pie toreize-jiem vispārīgajiem apstākļiem mūsu zemē. Tas mums darīs saprotamākas arī armijas rašanas grūtības un dažus negaidītus pārbaudījumus, ko tai nācās pieredzēt.
Vispirms var rasties jautājums, vai mūsu valsts neatkarības proklamēšana 18. novembrī nozīmēja revolūcionāru atdalīšanos no kādas citas valsts un vai vajadzēja rēķināties ar varbūtību, ka šī cita valsts 18. nov. aktam var arī nepiekrist un eventuāli uzturēt savas pretenzijas ar varu?
Latvijas neatkarības proklamēšanas aktā nav norādījuma, ka mūsu valsis neatkarība būiu cēlusies no kādas citas valsts atkarības saraušanas. Tas arī pilnīgi saprotams no tiem notikumiem, kas bija norisinājušies pirms šī akta.
Pirms pasaules kara mūsu zeme gan ilgāku laiku (Vidzeme tuvu pie 200 gadiem. Latgale ap 140 gadus un Kurzeme ap 120 gadus) bija piederējusi pie Krievijas. Pasaules kara laikā to okupēja Vācija.
Ar Brestļitovskas mieralīgumu Krievija jau bija atteikusies no Kurzemes un Vidzemes. Vienīgi Latgale, faktiski atrazdamās Vācu okupācijā, vēl nomināli itkā ietilpa Krievijas robežās; bet tā kā Krievija Šais pašās miera sarunās jau bija deklarējusi pašnolemšanās tiesības visām tautām Krievijā, tad Krieviju arī no šīs puses varēja uz skatīt par itkā neieinteresētu valsti.
Kas attiecas uz Vāciju, tad tās pretenzijas uz Baltiju, vai vismaz zināmu tas daļu. kopš Baltijas okupācijas gan bija pietiekoši neapslēptas, tomēr arī Vācija šīm pretenzijām centās dabūt tautas pašnoteikšanās formu.
Tādā vācu politikas garā sastādītā Kurzemes Zemes padomes» jau 1918. g. 3. martā bija izteikusies par Kurzemes hercoga kroņa atjaunošanu, piedāvājot to Vācijas ķeizaram, un saņēmusi pēdējā apsveikuma telegramu (V'acijai pakļautas) Baltijas valsts idejas realizēšanai, pēc kā zināmas vācu aprindas tiecās jau labi sen.
"Kurzemnieku» piemēram, uz vācu okupācijas varas iniciātīvi, sekoja pēdējās ieceltā Rīgas pilsētas dome, kas 20. marta 1918. g. pieņēma lēmumu, ka Vidzeme, Igaunija un Kurzeme, kā arī priekšā stāvošas salas un Rīgas pilsēta, uzturot viņu sevišķo stāvokli un vietējo tautību īpatnību, uz mūžīgiem laikiem, personālūnijā ar Vāciju, savienojamas par kopīgu konstitucionāli monarehistisku valsti.
Vidzemei un Igaunijai sasauca sevišķu «zemes pilnvarnieku sapulci», kas 12. aprilī pārveidojās «Apvienotā Igaunijas Vidzemes, Rīgas un Sāmsalas zemes padomē» un pieņēma identisku rezolūciju. «Apvienotā zemes padomē» rezervēja vietas arī Kurzemei, bez tam pieņemot zināšanai arī Latgales

Armijas komandieris ģenerālis Peniķis.
Ar 1918. g. 15. marta rakstu Vācijas ķeizars atzina Kurzemi turpmāk par brīvu un neatkarīgu hercog valsti. Kā Vācijas valsts kanclers paziņoja, tad ķeizars viņam uzdevis izstrādāt arī to veidu, kādā Kurzeme Initu saistāma ar Vāciju.
Ar to bija likts pirmais oficiālais pamats tās toreizējo priekŠstāvju izteikto pievienošanās gribu pārējai Baltijai. 1918. g. 22. septembrī Vācijas ķeizars, pamatodamies uz Brestas papildu līgumu, paziņoja, ka atzīst arī «Apvienotās zemes padomes» reprezentētos apgabalus par brīviem un patstāvīgiem.
Protams, tas bija domāts tā. ka šie apgabali jau izteikuši savu brīvo un neatkarīgo» gribu, prasīdami ciešāku saistīšanos ai Vāciju.
Ar to Vācijas okupācijas vara uzskatīja Baltijas valstiski-polītisko stāvokli zināmā mērā par nokārtotu. Latvju un igauņu nacionāla vairākuma balsis neņēma vērā.
1918. g. 21. oktobrī «Apvienotā Igaunijas, Vidzemes, Rīgas un Sāmsalas zemes padome» izsludināja sevi par šo zemju suverenās varas nesēju, nolemjot apvienot Baltijas zemes kopējā konsti-tucionāli-monarchistiskā valstī un stāties pie provizoriskās Baltijas valdības dibināšanas, kā arī lūgt vācu karaspēka ilgstošu aizsardzību un vācu iestāžu darbības turpināšanu.
Novembra sākumā, apmēram 10 dienas pirms Latvijas valsts proklamēšanas, arī sastādījās jauni Pavaldonības padome», bet šī iestāde jau pati nevarēja nesajust, cik maz tā atspoguļo zemes patiesos spēkus, un iznīka dabiskā nāvē līdz ar notikumiem Rietumu frontē un Vācijā. Pēc Sabiedroto uzvaras. Vācijas revolūcijas un visu troņu sagruvuma tur, nevarēja tak vairs doma par konstitucionālo monarchiju un piesliešanos Vācijai vismaz izpausties atklātā veidā. Vācijā pašā bija notikusi krasa iekārtas maiņa, pie varas bija nākuši citi spēki, tā kā nevarēja vairs zināt, vai tur sastaps atsaucību tās tendences, kādas attiecībā uz Baltiju un viņas vācu elementa mākslīgu pastiprināšanu bija atradušas atbalstu , un simpātijas agrākās Vācijas noteicošās aprindās.

Armijas staba priekšnieks ģenerālis A. tvaiejs.
Jau 27. septembri Vidzemes muižniecības land-maršals Ueinriclīs fon Striks bija savā rakstā muižniecības konventam atzinis, toreizējo politisko apstākļu dēļ. personālūniju ar Prūsiju par atmetamu. Viņš ieteica Meklenburgas hercoga Ādolfa Fridriciia ievēlēšanu par Baltijas valdnieku, jo vienīgi tas, rīkojoties gudri un ar spēka pilnu roku. varētu paglābt šo zemi Vācijai. Citādi zeme lēni, bet nenovēršami nonākšot pie republikas un līdz ar to arī visas varas pāriešanas latvjos un igauņos. «Doma par republiku vai vācu iespaida samazināšanu — saka viņš — es atzīmēju (sarunās ar Vācijas toreizējās politikas noteicējiem -red.) vietējai lielgruntniecībai par galīgi nepieņemamām». H. f. Strikam likās nepieņemama ari vācu okupācijas varas priekšstavju «pārak lielā piekāpība pret latvjiem un igauņiem, nododot tiem poziciju pēc pozicijas». Viņš tāpēc lūdza, lai muižniecība viņiem — fon Strikam, piešķirtu pilnīgu rīcības brīvību.
Tagad nu bija pienācis brīdis — kaut arī daudziem par nepatikšanu, kad kļuva skaidrs, ka latvju un igauņu tautas pašas lems par savu likteni un šinī lēmumā tas būs visai grūti — kā iekšējā, ta starptautiska stāvokļa dēļ — aizkavēt ar tiešu un atklātu vardarbību.
Tā Latvijas valsts proklamēšana un Tautas Padomes izsludināšana par suverenās varas priekšstāvi bija dabīgi izaugusi kā no mūsu tautas neapturāmiem centieniem, tā no apstākļiem pie mums un ap mums. Tā nozīmēja tikai zināmu dabīgu pārveidošanos mūsu zemes iekārtas iekšējā struktūrā, bet ne vairs kādu krasāku soli ārējās attiecībās pret kādu no tām valstīm. pie kurām Latvija bija piederējusi vai arī kuras varā tā faktiski acumirklī atradās. Kā Vācija tā Krievija bija jau formāli atzinušas Baltijas tautu pašnoteikšanās tiesības un tagad nebija noticis nekas cits, kā vienīgi šo tiesību faktiska izvešana dzīvē.

Armijas vadība: (no labās) — Armijas komandieris ģen. Peniķis; armijas štāba pr-ks ģenerālis kalējs: armijas štāba pr-ka I. palīgs ģenerālis Hartmanis (sēž): arm. štāba pr-ka TI. palīgs ģenerālis Francis. Pa kreisi no ģenerāļa
Kalēja stāv arm. k-ra adjutants Kalniņš.
-Krievijai, ne Vācijai nekādu (ne morālisku ne cilu starptautiskās attiecībās nozīmīgu) tiesību uz šīm zemēm tā tad vairs nebija.
Protams, bez tiesībām ir ari vēl vara. Bet bija tak pietiekošs pamats domāt, ka varas pielietošana. tautu attiecībās ar nupat nobeidzamo lielās pasaules drāmus beidzamo cēlienu beigusies, ka varas vietā stājušās tiesības, kuras regulēs Tautu savienība. Uz šo pēdējo arī atsaucās Tautas Padomes politiskā platforma, deklarējot, ka Latvijas attiecības pret citām valstīm ir: «apvienota, patstāvīga un neatkarīga Latvija Tautu Savienībā».
Tā tad. ja jau ķeizariskā Vācija bija atzinusi Baltijas zemes par brīvām (kaut arī «caur Vāciju» un tādā nozīmē, kā viņa to saprata), tad vismazāk kādus iebildumus pret šo zemju patieso patstāvību. likās, varētu celt republikāniskā Vācija, šinī ziņā zināms optimisms daļā Tautas Padomes locekļu, kā tas redzams no Tautas Padomes sēžu atreferējumiem, tiešām bija diezgan liels, ko vēl pavairoja tas apstāklis, ka tagad par Vācijas pilnvarnieku bija atstitīts sociāldemokrāts V innīgs.
Ja vēl ievēro to, ka karš bija beidzies ar Sabiedroto uzvaru un tādēļ par kādām Vācijas palielināšanās tieksmēm, likās, vairs nevar būt runa: ka tāpat kā Pagaidu Nacionālā Padome, tā Rīgas demokrātiskais bloks un, beidzot, viņu apvienotais orgāns — Tautas Padome — bija visu laiku noteikti nostājušies Sabiedroto orientācijā un tāpēc arī savukārt cerēja uz Sabiedroto atbalstu (ko pamatoja arī apziņa, ka latvju tauta lielajā pasaules karā nostājusies Sabiedroto pusē nevien ar simpātijām, bet arī ar ļoti lieliem cilvēku un materiāliem upuriem, pie kam šīs ce-rīhas starp citu jau zināmā mērā attaisnoja Sabiedroto un Vācijas pamiera noteikumu pants, pēc kura Vācijai vajadzēja noturēt ieņemto austrumu robežu pret lielinieku iebrukumiem, līdz tam laikam, kamēr šie apgabali noorganizē paši savu aizstāvēšanos); ka tautu pašnoteikšanās princips bija viens no galvenajiem Sabiedroto (V i ls o n a)
miera pamatu deklarē jumā; — tad kļūs saprotams, ka nodibinoties Tautas Padomei un proklamējoties Latvijas valstij, attiecīgās aprindās bija pietiekošs pamats domāt, ka jaunajai valstij nevajadzēs sākt savu darbību ar aizstāvēšanos, resp. kara darbību pret kāda bruņota spēka atklātu uzbrukumu.
Nav arī jāaizmirst, ka visa mūsu dzīve un zināmā mērā arī polītiskā domāšana bija iespaidota no divu revolūciju lozungiem, kuros kara iznīdēšana un noliegšana bija viens no pašiem galveni em.
Visu to ievērojot, kļūs pilnīgi saprotams, ka tad, kad visā pasaulē jau bija redzama kaja darbības apklūšana un miera principu uzvara, arī jaunā Latvijas valsts, sagatavojoties gan uz lielām grūtībām, tomēr ar pilnu uzticību varēja domāt, ka kara darbība nekļūs par viņas sākuma grūtāko pārbaudījumu. Tāpēc mēs arī neredzam sakarā ,ar to stāvošus uzsvērumus ne kopējā Tautas Padomes un Pagaidu valdības paziņojumā, ne arī valdības pirmajā deklarēju-mā Nae. teātrī.

tautas Padomes priekšsēdētājs un pirmais valsts prezidents J. Čakste.
Tautas Padomes polītiskā platformā, kas pieņemta viņas dibināšanas sēdē 17. novembrī, gan bija nodalījums (VI.), kas runāja arī par valsts apsardzību:
I) Latvijas tautas milicija (tautas apsardzības spēks)
dibināma uz iesaukšanas pamatiem, neizslēdzot brīvprātīgo pieteikšanos. Milicija stāv Pagaidu valdības tiešā pārziņā, kuļvi organizē tautas apsardzību.
2) Vācu karaspēks evakuējams noteiktā laikā.
Tomēr šis deklarējums itkā norāda, ka Tautas Padomes locekļu vidū ir bijuši dažādi ieskati par pašiem armijas organizēšanas principiem (mobilizācija vai brīvprātīgie, pastāvīga armija vai milicija) un atrastā kompromisa formula dod ne visai skaidru norādījumu par armijas uzbūves pamatiem.
Tas būs saprotams, ja ievēros, ka mūsu nesenie pieredzējumi ar latvju nacionālo karaspēku bija pierādījuši gan lielu latvju karavīru varonību, bet beigās sagādājuši arī ļoti rūgtu vilšanos, kas lielā mēra bija dragājusi uzticību latvju karavīru masas noderībai nacionāliem mērķiem un tiesiskai iekārtai, nevien sveštautiešu, bet arī mūsu pašu tautas acis.
Ja tie 9 varonīgie pulki, kas mums vēl bija 1917. gadā kara darbībai austrurnfrontē faktiski apklustot, būtu bijuši,’ kaut arī izkaisītā veidā, mūsu valdības rīcībā tad, kad mēs atklāti paziņojām visai pasaulei, ka gribam būt brīva un neatkarīga valsts, tad valdības un visas mūsu tautas stāvoklis būtu bijis pavisam citāds.
Tagad turpretī šie pulki asiņoja citur un visas pazīmes rādīja ka tie iekļuvuši citā vadībā. nebūs jaunai valstij draudzīgs, bet gan bīstams spēks. Protams, ievērojot stipro zināmas puses aģitāciju, kas atkal sāka atdzīvoties mūsu zemē, jaunai valdībai vajadzēja būt modrai. lai tāds spēks nerastos atkal mūsu pašu teritorijā. Šinī ziņā tāpēc būtu jādod priekšroka brīvprātīgo izlasei. No otras puses, tas atkal nesaskanēja ar vienas daļas Tautas Padomes locekļu politiskiem principiem.
Bez tam nevarēja arī aizmirst, ka. neskatot ies uz notikušo revolūciju, visa vara vēl atradās agrāko vācu okupācijas iestāžu rokās, kas līdz tam bija valdījušas ļoti stingri un šo stingrību bija paturējušas arī vēl tagad. Lai radītu armiju, bija vajadzīga vispirmām kārtām brīvība rīkoties un materiālie līdzekļi. Nekā no tā vēl Pagaidu valdībai nebija. Kā izrādījās, tad vācu okupācijas iestādes, neskatoties uz Vācijas valsts iekārtas maiņu, pretēji gaidītam, tikai cieta Latvijas republikas un pagaidu valdības nodibināšanos L&amp;lt;Die Baltische Landeswelir im Befreiungskampf gegen den Bol-schevismus», Rigā, 1929. 6. 1. p.). Tāpēc, ka tas, notikumu dēļ, bija jāpacieš. Un kaut arī Vācijas republikas priekšstāvis Baltijā Vinnīgs ar 2b. novembra rakstu, savas valdības vārdā, atzina Latvijas Pag. valdību Latvijā kā augstākās valdības varas nesēju, tad tomēr šinī rakstā bija arī teikts, ka vācu civilpārvalde nodos pārvaldību Pag. val

Lāčplēša tēls Saeimas nama.
dības orgāniem pēc tuvākās vienošanās, kas vēl jāpanāk. Bet pie šīs «tuvākas vienošanās» viņš neparādīja tādu rīcību, kas liecinātu par labvēlību jaunai republikai. Tāpēc saprotams, ka vispirms gribēja panākt armijas radīšanai vajadzīgos priekšnoteikumus, ar ko arī izskaidrojams, ka pilntiesīgais valsts aizsardzības spēka priekšstāvis ministru kabinetā tika izraudzīts mazliet vēlāk nekā daļa citu pirmā kabineta locekļu. Par apstākļiem, kādos tad nācās Pag. Valdībai darboties, izsakās toreiz, min. prezidents K. Ulmanis Šādi:
«Lielākai daļai no mums vēl atmiņā, kādā stāvoklī atradās mūsu zeme 1918. g. rudenī pēc lielā kara, revolūcijas un ilgstošās vācu okupācijas. Nebija ne maizes, ne drošības. Iedzīvotāji pastāvīgi bija padoti gan zaldatu, gan lielinieku, gan vienkāršu laupītāju teroram. Tādos apstākļos ikviens cerēja atrast atbalstu pie jaunās, savas pošu valsts valdības. Bet šai valdībai sākumā nebija ne līdzekļu, ne arī lielas faktiskas varas. Šī vara pagaidām vēl atradās svešas okupācijas iestāžu rokās. Pagaidu valdība bija stipra vienīgi ar savu lielo ticību uz taisno lietu, uz tautas vairākuma taisnīgām prasībām pēc brīvības un neatkarības, bija stipra paļāvībā uz i autas nesalaužamo gribu un spēku. Jaunā kabineta uzdevums uz vietas bija panākt atzīšanu no zemes toreizējā faktiskā valdnieka — Vācijas un pārņemt no vācu okupācijas iestādēm valsts pārvaldes funkcijas. Tas bija iespējams tikai pēc garākām sarunām un pakāpeniski. Tomēr dažu nedēļu laikā pēc valsts proklamēšanas ministru kabineta rokās jau atradās liela daļa no valsts pārvaldes aparāta un varēja jau stāties pie iedzīvotāju, vispirmā kārtā Rīgas, apgādāšanas ar pārtiku un iestāžu nodibināšanas, kas rūpētos par mieru un drošību zemē. Bet tanī pašā laikā vācu karaspēks, p r e t ē j i pamiera n o t e i k u m i e m ar Sabiedrotiem, Latvijas teritoriju pakāpeniski atstāja, atdodams to lieliniekiem, kas iebruka no Padomju Krievijas. Pagaidu valdība bija par vāju un nabagu. laiks bija par īsu, lai varētu radīt kautcik pietiekošu karaspēku jaunās valsts aizsargāšanai. Pie tam arī lielais vairums armijai derīgo bija aizgājuši līdzi lieliniekiem, kamēr Igaunijā un Polija jaunekļi bija palikuši pašu zemē. Gati valdība panāca zināmu vienošanos ar tagadējo mūsu sabiedroto Igauniju par atbalstu no viņas puses, gan informēja Sabiedrotos par apstākļiem un lūdza no licm palīdzību, tomēr lielinieku iebrukums bija nenovēršams. Igauniju ķēra tāds pats liktenis ka mūs, bet Sabiedroto palīdzība nebija pietiekoši stipra un ātra». («Latvijas Republika desmit pasta-vēšanas gados». Izdevējs grāmatrūpniecības akc. sab. Golts un Jurjāns, Rīgā, 1928. g.; 25. 1. p.).
Pēdējais apstāklis, t. i. reālas Sabiedroto izpalīdzības iztrūkšana, kļūs saprotams, ja ievēros, ka Sabiedrotie vēl atradās tikai pamiera, bet ne miera stāvoklī ar Vāciju, kara darbība varēja tā tad vēl atjaunoties. Bez tam Sabiedrotie paši bija pietiekoši noguruši cīņās, lai uzsāktu tās atkal no jauna kautkur austrumos. Ko par mums vēl vispāri tad zināja ārzemēs, liecina pirmā ārlietu ministra, nelaiķa Z. Meierovica sekošās rindas, par viņa darbības uzsākšanas apstākļiem Londonā:
«Slavenās Albiona salu valsts kopiespaids par Latviju bija tas, ka uz zemes lodes atrodas Krievijai agrāk piederīgas provinces, kuras uz Brest-ķi-tovskas miera līguma pamata aneksējusi Vācija, ka šīs Baltijas provinces starp citu apdzīvo latvieši, kuļ i pieder itkā pie slavu, itkā pie ģermāņu rāses un ka lielākā daļa latviešu ir vienīgais lielinieku

Pirmais apsardzības (kava) ministrs J. Zālītis.
organizētais stiprais atbalsts, bet pārējie latvieši esot vācu draugi un ejoi kopa ar Baltijas muižniekiem. Kamēr pēdējie vēloties Baltijas provinču pievienošanu Vācijai, tikmēr pirmie cīnoties par Latvijas atpakaļ iegušanu komunistiskai Padomju Krievijai». («Valsts pieci gadi 1918.—1923». 27. 1. P-).
Ievērojams traucējums Latvijas bruņoto speķu organizēšanā bija arī tas. ka tanī laikā nebija Latvijā neviena no tiem bijušiem augstākiem strēlnieku vadoņiem, kam jau laimējies iegūt sevišķu popularitāti arī civilā sabiedrībā un kuru autoritātei tagad būtu liela pozitiva nozīme. Pulkvedis Briedis, kura leģendāram vārdam tagad būtu iik milzīga vērtība un kura enerģija būtu tik nepieciešama, bija noslepkavots Maskavā. Pāris citi vtspar|xizistamākie atradās tālumā, kur Pag. valdības uzaicinājums tos neaizsniedza, vai arī dažādi apstākļi kavēja atgriešanos.
Latvijā bija saslopami tikai jaunāki vai tad vēl samērā mazāku popularitāti ieguvusi virsnieki. I&amp;lt;uļ‘u nacionālā sajūsma un uzupurēšanās griba gan bija visumā ļoti liela, bet kuriem tomēr nebija vēl tā iespaida un autoritātes, kas būtu vajadzīga armijas organizācijas noteiktai uzstādīšanai Tāpēc arī virsnieku starpa, blakus sajūsmas pilnai nopieinai uzņēmībai, bija manāma arī zināma rezervēšanās, nogaidot, kad valdība viņus sauks, lai tad disciplinēti pildītu uzdevumu, ko tiem uzliks, vai arī — uzbāzīga dažādu, bieži fantastisku, projektu attīstīšana, kas visi savā vairumā izgāja uz speciālu, pilnīgi patstāvīgu vienību dibināšanu. kuru dibinātāji būtu arī to neierobežoti ko-mandētāji. padoti nevienam citam, kā tieši centrālai iestādei. No šiem projektiem gan nekas neiznāca, bet ar šo slimību, kas iik tipiska tādiem neiz-veidotības vai sabrukuma periodiem, nācās sastapties apsardzības ministrijai un vēlāk arī virspavēlniecībai vēl diezgan ilgi, bet it sevišķi pirmajā laikmetā. Nav jāaizmirst, ka ilga kara gadi, divas revolūcijas un sevišķi Krievijas haoss bija atstājis savas pēdas visur un visos.
Par laimi bija kāda karavīru organizācija, kas bija guvusi plašāku nopietnu ievērību arī politiskās aprindās, piedalījusies ar saviem priekšstāv-jiem Pagaidu Nacionālā Padome, atstājusi savu pozitīvu iespaidu uz Tautas Padomes nodibināšanās paātrināšanu un kas tagad ar zināmu autoriiīvāku svaru varēja uzstāties arī kā militārās domas izpaudēja.
Tā ka šai organizācijai piekrita pirmie so]i Latvijas valsts karavīru apvienošanā un organizēšanā un tā uzskatama kā zināma idejiska saistība starp strēlnieku pulku un vispār lielā kara latvju nacionālo karavīru centieniem un jauno Latvijas armiju, tad nebiis lieki to dažos vārdos te pieminēt.
Latvju kareivju nacionālā savienība
(L.K…N.S.) radās strēļu, pulkos kā virsnieku nu inteliģentākās strēln. daļas pretdarbība denacionalizējoša internacionālismā un krievu lieliniec. imperiālismā iestigušam Tskolo-strelam (saīsin. nosauk. krievu valodā latvju strēln. pulku izpildu komitejai). Savienības nodibinātāji saprata, ka latvju strēlniekus — vismaz viņu morāliski vērtīgāko daļu
varēs saturēt ar sajūsmu vienkopus tikai noteikti nacionāla ideja, kas no vispārējām frāzēm būs pārgājusi arī lielāku un tāļākejošu latvju 'tautas nacionālo centienu piepildīšanā. Viņas tuvākais'uzdevums tāpēc bija — saistīt ap vienu centru visu nacionāli jūtošo vai nacionali pamodināto virsnieku un strēlnieku daļu. reizē ar to piesaistot šim

Pirmais Latvijas ministru prezidents.
K. Ulmanis, atbrīvošanas cīnu laikmetā 1919. gadā.
centram arī diezgan lielo skaitu latvju karavīru, kas, atsevišķi vai lielākā vai mazākā kvantumā vienkopus, atradās citās vienībās visā plašajā Krievijas teritorija. Šim noorganizētam un ideoloģiski izveidotam karavīru apvienojumam vajadzētu noderēt kā nepieciešamam latvju tautas prasību atbalstam.
Neskatoties uz «lskolastrela» un citu lielinieeisko iestāžu arvien palielinošos teroru, drošam un atklātam L. K. N. S. latvju tautas interešu uzsvērumam bija visai jūtami panākumi ka karavīros, tā arī pārējās sabiedrības nacionālās apziņas uzturēšanā. Pēdējā, revolucionārās frazeoloģijas nomākta, bija jau kļuvusi manāmi nedrošākā, bet tagad, sajuzdama jaunu atbalstu, kļuva atkal dzīvāka. Savienība stājās visciešākos sakaros ari ar citām ne-krievu karavīru nacionālām apvienībām (poļiem, ukraiņiem. vēlāk arī igauņiem un citiem), tādejādi lielākā vai mazākā saskaņotībā neļaujot izzust nekrievu tautu prasību uzstādījumam vispārējā internacionālisma lozungu juceklī.
Visspilgtāk savienības ideoloģiju pauda viņas laikraksts d.aika Vēstiss. kas 1917. g. augustā sāka iznā_kt_Cēsīs, bet vēlāk bija spiests pāriet uz Valku. Gluži tada pat gara strādāja otrs savienības laikraksts Maskavā: «Dzimtenes Atbalss», ko izdeva savienības turienes nodaļa. Šis pats gars Latvijas vistumšākajā brīdī, atdzīvojās savienības biedru vadītājā «Latvijas Sargā» Liepāja laikmetā.
šiem laikrakstiem bijusi ļoti liela nozīme Latvijas valsts uzticamākā aizsardzības spēka nacionālās pārliecības un uzņēmības izkopšanā.
191T. gada beigas savienībai bija jau ļoti daudzas nodaļas visā plašajā kriev u armijas frontē no Rumānijas līdz Valkai, pie kam sevišķi stipri centri abos šais galējos punktos. Tāpat savienības nodaļas bija arī visos ievērojamākos lekškrievijas centros (Pcterpilī, Maskavā. Ilar-kovā. Odesā. Ķijevā u. c.).
Vācu okupācijas pārtrauca savienības darbību Latvijā, tāpat kā lielinieki — Krievijā. Sevišķi daudz savienības izpildu komitejas locekļiem un aktīvākiem biedriem nācās ciest no lieliniekiem un daudzi tās biedri krita par savu centienu upuri (starp tiem pulkv. B r i e d i s kapt. Rtibis un P i n k a u. d. c.).Tomēr arī zem lieliniecisma terora savienības biedriem izdevās daļu latvju strēlnieku izraut no Krievijas lielniecisma katla un aizdabūt uz Sibīriju, lai no turienes pie pirmās izdevības atdabūtu Latvijā (tieša atgriešanās Latvijā, vācu okupācijas dēļ, nebija iespējama). No šiem strēlniekiem vēlāk noorganizējas Troickas un ī m a n t a s pulki, par kuriem mēs runāsim vēlāk.
L. K. N. S. darbība.

Karaspēka organizēšanas sākumi

Latvijas valsts karaspēka (lielā kara strēlnieku pulkus neieskaitot) organizēšanas sākumus var uzskatīt mazliet vecākus par mūsu valsti. Tikko, sakarā ar notikumiem Vācijas rietum-frontē un pašas valsts iekšienē, okupācijas iestāžu stingrībā bija jūtams zināms atslābums, kā arī vietējā vācu karaspēkā — tipiskās dezorgani-zēšanās pazīmes, no jauna padarot akūtas lielinie-cisma ieplūšanas briesmas Latvijā, bet dodot arī cerības uz atsvabināšanos no svešas varas okupācijas, daži Rīgā esošie L. K. N. S. prezidija locekļi sāka sazināties ar pārējiem, lai atjaunotu L. K. N. S. darbību un uzsāktu latvju karavīru organizēšanu. Šinī darbā L. K. N. S. jutās ievērojami morāliski atbalstīta no Pagaidu Nacionālās Padomes, kuru, līdz Tautas Padomes nodibināšanai, L. K. N.
S. uzskatīja par Latvijas augstāko centrālo iestādi. Nacionālās Padomes nozīmētais apsardzības nodaļas vadītājs inž. Sp. P a e g 1 e (vēlākais tirdzn. un rūpu. ministrs pirmā kabinetā), griezās pie savienības ar uzaicinājumu, nākt talkā latvju nacionālā karaspēka nodibināšanā ar padomiem un darbu, pats pievienodamies šim darbam ar visu savu enerģiju un sajūsmu. L. K. N. S. prezidijs (sastādījies Rīgā no agrākiem prezidija locekļiem un dažu nodaļu valžu priekšstāvjiem) novembra pirmajā pusē atklāja Rīgā brīvprātīgo vervēšanu, uzaicinot reģistrēties un saņemt norādījumus, vispirms, savienības biedrus, tad arī citus latvju karavīrus, par kuriem gavoja vismaz divas prezidija locekļiem (vervēšanas komisijai) pazīstamas personas. Pēdēja piesardzība bija nepieciešama tādēļ, ka, vispirms. pati savienības darbība no okupācijas iestāžu viedokļa bija ilegala un. otrkārt, savienība vēlējās uzsākt Latvijas karaspēka radīšanu ar latvju nacionāliem centieniem pilnīgi uzticamu kadru.

Latvju kareivju Nacionālas Savienības darbinieku grupa.
(Uzņēmums izdarīts atceres vakarā 1928. g. novembrī.)
Pieteikšanās bija diezgan dzīva, sevišķi pec tam. kad savienība savus uzaicinājumus varēja izdarīt jau atklāti, t. i. pēc 12. novembra, kad blakus Rīgas gubernatoram nostājās vācu 8. armijas kareivji! padome. Tomēr, lai šos pieteikušos karavīrus satinētu vienkopus, apbruņotu, uzturētu un noorganizētu pastāvīgās vienībās, nerēķinot visus citus ārējos traucējumus, bija vajadzīgi ieroči un līdzekļi. Visa tā ne Nacionālai Padomei, ne savienībai nebija. Tomēr savienība gādāja, ko un cik spēdama, nereti iegūdama dažādā ceļā no dezorga-zētā vācu karaspēka arī sīkāku kvantumu ieroču. Rīcības brīvības un līdzekļu trūkuma dēļ savienība vērsās galvenām kārtām uz to, lai organizētu ar savu biedru starpniecību zināmus 'karavīru pulciņus uz vietām, kas pagaidām dzīvotu savās mājās, bet būtu saistīti ar savstarpēju norunu un vajadzības gadījumā varētu sanākt vienkopus, apm. tā, kā tagad organizēti mūsu aizsargi. Tādu pulciņu arī nodibinājās vairāk (daži no tiem pat zem rotu nosaukuma), tomēr arī viņu kopsaturēša-nās bija ļoti apgrūtināta. Jau vispirms sāpīgs bija ieroču jautājums, jo pat tad, kad tos ar lielu risku piegādāja savienības prezidijs vai arī izdevās tos sadabūt uz vietām, viņu turēsam; bija savienota ur lielu risku. Vēl vienmēr okupācijas varas policija stingri vajāja ieroču turēšanu «privāto» rokās, lai gan nebija spējīga aizkavēt to pamešanu vai lielāku kvantumu nodošanu lieliniekiem. Bez tam daudzi, pat no tiem, kas nevien simpatizēja savienības nolūkiem, bet bija norūpējusies arī par savu likteni lielinieku iebrukuma gadījumā, bija tā nomākti no smagajiem ilgo kara gadu piemeklējumiem. ka uz Šo risku — ieroču turēšanu un vispār aktīvāku darbību • vairs nebija spējīgi. Viņu ticība pašu spēkiem bija nomākta un lielākā daļā atdzīvojās tikai tad, kad šo spēku bija pierādījuši citi. t. i. — jau krietni vēlāk.
Tad pat savienības biedriem kļuva redzama ari kāda cita psielioloģiska parādība: daudzi, vienmēr tuvāk dārdošā lielinieku terora iespaidā, baidīdamies par sevi un savējiem, vairījās brīvprātīgi iestāties baltgvardos», par kādiem tad zināma puse dēvēja savienības biedrus. Cita lieta — viņi mēdza aizrādīt

1. f.atvijas atsevišķā bataljona komandieris, pirmais Latvijas armijas karavīru vadītājs kaujās. Pulkvedis Kalpaks.
— ja mūs kāda vara mobilizētu piespiedu kārtā. Protams, toreiz vēl nebija ne tādas varas, ne arī iespējas ko iesākt ar mobilizētiem. Bet piedzīvojumu savienības biedri neaizmirsa vēlākā darbā un, kā tiešām izrādījās. mobilizācijas
— kad radās daudzmaz viņu izvešanas iespēja — deva ļoti vērtīgu cilvēku materiālu. Tāpat tas, blakus citiem apstākļiem. spieda savienību darīt savu iespaidu polītiskās aprindās uz valsts proklamēšanas un izpildu varas nodibināšanas pasteidzi-nāšanu, kā arī pēc tam — uz drīzāku pilntiesīga apsardzības resora vadītāja izraudzīšanu.
lāpāt savienībai nepalika apslēpts, ka gan daudzi starp tiem. kas vēlas iestāties brīvprātīgi, dara to iekšējas nacionālas sajūsmas un pienākuma apziņas modināti, bet nav mazums arī tādu, kam šr «brīvprātība» nav brīvas gribas izpaudums, bet vairāk vēlēšanās atrast kādu pajumti un maizes kumosu. Saimnieciskie apstākļi tad mūsu zeme patiešām bija ārkārtīgi bēdīgi. Okupācijas iestādes bija uzmanīgi sekojušas gandrīz vai katram labības graudam un piena pilītei, par mājlopiem un mājputniem nemaz nerunājot, paņemot to visu un atstājot visminimālāko paša ražotāja iztikai. No citkārt ziedošās, ievērojamu latvju procentu uzturošās rūpniecības, jūrniecības un tirdzniecības nebija vairs ne jausmas. Tiesa, arī visa latvju tauta mūsu teritorijā tagad bija samazinājusies gandrīz uz pusi. Tomēr tagad sākās viņas pakāpeniska atgriešanās. Sevišķi daudz atgriezās lielā kara gūstekņu, fiziski iru garīgi satriektu, kuļu lielā vairuma eksistēšanas jautājums tagad kļuva ļoti ass, bet darba atrašanas iespēju nebija nekādu.
Pēdējo gadu notikumi viņiem bija pa lielākai daļai sveši. Arī vairumam, garīgās nospiestības
dēļ. — vienaldzīgi.
Protams, kā karot griba, tā karot spējas viņos, pa lielā-daļai. bija vājas, vai labāk sakot.
— nekādas. Lielinieku aģitācijai, kas kļuva ar katru dienu pārdrošāka, te nevarēja būt liela pretestība, (kā tas vēlāk, decembra beigās, vienā šādā brīvprātīgo rotā arī pierādījās). Viņi labprāt būtu iestājušies kurā katrā armijā, lai tikai dabūtu daudzmaz kārtīgi noteiktā laikā savu katliņu zupas un gabalu maizes.
Savienība redzēja visu šo postu; ar to viņai nācās sastapties katru dienu. Vienotrreiz. ar ko varēdama, viņa arī palīdzēja. Bet viņa tomēr bija nespēcīga pildīt to. ko šie brīvprātīgie» gai-līja. Daudzi to saprata, bet daudzi, vīlušies savu prasību apmierināšanā, šķīrās no «baltgvardiem» ar rūgtumu sirdī.
Neskatoties uz visām šīm grūtībām, savienība tomēr redzēja sava darba panākumus: vispirms, izdarītā reģistrācijā sniedza pārskatu par to, cik, kur un kādi karavīri un ar kādiem kava piedzīvojumiem būtu jau tūliņ iegūstami kā apzinīgs un labprātīgs pamats mūsu nacionālā karaspēka nodibināšanai. Otrkārt, nacionālo pienākumu apzinošos latvju karavīru saistīšana zināmā organizācijā un ciešākā kontakta uzturēšana ar viņiem, kaut arī vel bez reālākas iespējas šos karavīrus turēt vienkopus, jau pati par sevi bija zināms drošina-jums ari noteiktākas nacionālas politikas uzstādīšanai. Bez tam, kā mēs jau minējām, savienības biedriem izdevās nodibināt zināmas lielākas vai mazākas karavīru kopības uz vietām, tas pa lielākai daļai kautkā arī apbruņojot, kas vismaz solīja zināmu drošību šaīs vietās, ja ne pret lielinieku armijas iebrukumu, tad vismaz pret vietējo lielinieku priekšlaicīgām varmācībām, dodot šiem karavīriem, sliktākā gadījumā, kādu savākšanās un atiešanas nodrošinājumu. Tā nebija savienības vaina,ja to vēlāk daudzi neizmantoja un krita bez pretošanās par upuri lielinieku rokām.
Rīgā ap novembra vidu savienība jau varēja uzskatīt par puslīdz noorganizētiem ap 500 izlasītu brīvprātīgo, galvenām kārtām no bijušiem virsniekiem. instruktoriem un skolu jaunatnes. T.īdz ar to Nacionālās Padomes apsardzības nodaļas priekšniekam bija pamats ievadīt sarunas ar attiecīgām okupācijas iestādēm par Rīgas apsardzības nodošanu pašu latviešu rokās, kas gan palika bez panākumiem. Ap šo pašu laiku (15. nov.) sasauca ari pirmo plašāku karavīru un brīvprātīgo sapulci, kura Nac. Padomes apsardzības nodaļas priekšnieks griezās pie latvju jaunatnes ar uzaicinājumu iestāties nacionālā karaspēkā, pašas latvju tautas dienestā. Arī šis uzaicinājums nepalika bez sekām un laivju studentu korporācijās jau drīz vien pierādīja savu atsaucību, uzsākdamas militāras apmācības stundas Latv. biedrības namā.
L. K. N S. nācās turpināt. Pagaidu valdības galvas K. Ulinai.ia atbalstītai, savu darbu arī vēl pēc valsts proklamēšanas, līdz tam laikam, kad apsardzības resors varēja sākt daudzmaz darboties un. nododoties pēdējā rīcībā, savienība varēja uzskatīt savu uzdevumu par izbeigtu.
Pateicoties viņas pūlēm radusies lielākā daļa vienību, ko aps. min. varēja nodibināt 1918. g. beigās un sevišķi tās, kas kļuva par jaunās armijas pamalu pēc pirmā grūtākā pārbaudījuma. Arī paša Šī resora noorganizēšanas darbi bija jāievada L. K. N. S.

Studentu rotas karavīru ieterps.
Mēs jau minējām, ka L. K. N. S. savā darbībā pirms valsts proklamēšanas sajuta, kā ļoti sāpīgu traucē jumu, noteiktas un •autoratīvas visu latvju tautas vairumu reprezentējošas varas trūkumu. Rīgā pastāvēja divas iestādes (ārzemēs pat sludinājās vēl itkā kāda trešā), kas vienlīdz cenzdamās darīt savai tautai labu. tomēr bija nonākušas zināmā paralēlismā un veda garākas sarunas par vienošanos. Nav tāpēc gluži lieki atzīmēt, kā vēsturisku dokumentu no armijas organizēšanas pirmsākuma laikiem, šo iesniegumu, ar kuņi L. N. K. S. prezidijs griezās pie Nacionālās Padomes un ārpus tās stāvošām partijām (Dētnokrātiskā bloka) viņu kopsēdē 17. novembrī:
«Latvijas kareivju nacionālā savienība, apzinādamās zemes apsardzības vajadzību, ir stājusies pie savu biedru organizēšanas, un pamatodamās uz jau sasniegtiem panākumiem, mūs pilnvaro pazinot, ka latvju kareivji ir gatavi uzņemties zemes drošības un kārtības uzturēšanu. Līdz ar to mums uzdots griezties pie Nacionālās Padomes un ārpus tās stāvošu partiju priekšstāvjiem ar noteiktu lūgumu šai kritiskā brīdī atstāt pie malas strīdus un nekavējoši sastādīt Latvijas valsts aparātu. Latvju kareivju nacionālā savienība, kā bezpartejiska. organizācija, nodos savus spēkus katrai varai, kas stāsies pie Latvijas izbūves darba saskaņā ar tautas vairākuma gribu un nostāsies uz Rietumvalsti u savienības orientācijas, jo šīs savienības uzstādītie un Vilsona proklamētie kara mērķi saskan ar mūsu tautas nacionāliem centieniem».
Lai arī toreizējie politiskie nogrupējumi jau paši centās pēc ātrākas saprašanās, tomēr šis noteiktais karavīru aicinājums, pēc tā laika liecinājumiem, nepalika bez sava pozitīva iespaida uz vienošanās tempu.
Apsardzības ministrijas nodibināšana.
Tanī Pag. Valdības sastāvā, ko ministru prezidents K. L 1 m a n i s varēja paziņot 1 autas Padomei otrā diena pēc valsts proklamēšanas, apsardzības ministrs vēl nebija izraudzīts. Aiz motīviem, ko mēs jau minējām I. nodaļā, dažiem Tautas Padomes pol. grupējumiem šis ' postenis arī likās mazāk nozīmīgs vai pievienojams iekšlietu ministra funkcijām, lomēr blakus tam pastāvēja uzskats par patstāvīgas apsardzības ministrijas dibināšanu, ko seķi uzsvēra L. K. X. S. lāpāt kļuva jau skaidrs, ka Padomju Krievija neatteiksies no mēģinājumā Latviju pievienot ar varu Krievijai.
( Jau 13. novembrī ta paziņoja Brest-ķitov-skas miera, līguma anulēšanu). Grūtāk T. P. aprindās bija izšķirties par aps. min. personu. Sakarā ar visu to aklības Galva izšķiras par tūlītēju apsardzības resora nodibināšanu, atstājot viņa vadītāja vietu pagaidām vakantu, i uzticot viņa pienākumus iekšlietu ministrim. Par ministra techniskiem biedriem izraudzīja divus dienesta pakāpēs vecākus L. K. N. S. locekļus: intendantu akadēmiju beigušo pulkv.-leitn. R. Dambī ti un ģenerālštāba akadēmiju—kāpt. G. G r i nb e r g u. pirmām no tiem uzdod arī ministrijas pārvaldi-sanu. Tanī pašā dienā. t. i. 22. novembrī, apsardzības ministrijas pārvaldītājs izdeva pirmo pavēli ministrijai, kuras 1. &amp;gt;5 sekošs:

I. Latvijas neatkarības rotas. I. Latviešu atsevišķā bataljona. I. Latviešu atsevišķās brigādes un Kurzemes divīzijas komandieris. Armijas virspavēln. no 16. X. 19.—t. 1• 21. s. (.ienerālis Balodis.
«Pamatojoties uz Latvijas ministru prezidenta pavēli, priekš Latvijas valsts apsardzības ir dibināma atsevišķa Tautas^apsardzības ministrija.
Apsardzības ministra vieta pagaidām paliek vakanta un ministrija tiek apvienota ar iekšlietu ministriju, iekšlietu ministra personā, pie kam ministrijas pārvaldīšana ir uzticēta man, kā vienam no ministra biedriem, par otru ministra biedri ir iecelts Gustavs Grinbergs».
Šaī pašā pavēlē R. Dambīts (dienesta pakāpes toreiz nelietoja) paziņoja, ka no šīs dienas uzņēmies apsardzības ministrijas pārvaldīšanu, un uzdeva G, Grinbergam nekavējoši organizācijas daļas dibināšanu. I9J8. g. 22. novembris tā tad uzskatāms par apsardzības (kara) ministrijas dibināšanās dienu.
Apgādības daļu uzņēmās vadīt ministrijas pārvaldītājs; ģenerālštābā vadības dalu — ministra otrs biedrs. Nozīmēja amatos arī dažas citas personas (mobilizācijas, techniskā, rīcības, saimniecības. artilērijas, preses nodaļās un kanc-Iejā), kas arī stājās pie organizācijas un mobilizācijas plāna un štatu izstrādāšanas. Pats galvenais tomēr bija un palika domāt, kā panākt daudzmaz lielāku rīcības brīvību no varām, kuru rokās zeme vēl vienmēr atradās, un kur ņemt uzturu, apģērbu, apbruņojumu un visu citu armijai nepieciešamo.
Cie«ā kontaktā ar jaunajām oficiālajām personām L. K. N. S. turpināja brīvprātīgo reģistrāciju un izlasi. Bez tam lai tagad piekrita arī galvenā informācija par jauno stāvokli, jo viņa bija vienīgā pazīstamākā iestāde, kuras atrašanās vieiu zināja (citas arī vēl nedarbojās) un pie kuras griezās visdažādākos gadījumos, bet. visvairāk ar sūdzībām par dezorganizētā vācu karaspēka nodarītām pārestībām. Latvju karavīri tak bija tic, pie kā tauta meklēja savu aizsardzību. Un pārestību bija tiešām pārāk daudz. Par nožēlošanu, te vēl pārāk maz ko varēja labot, kaut arī jaunā valdība un tas nelielais spēka kvantums, uz ko tā varēja balstīties. centās darīt visu, kas vien bija iespējams. Cerības, kas bija liktas uz Jaunās Vācijas jauno priekš stāvi Vinnigu. neattaisnojās. Tas neizlietoja savu iespaidu, lai mēģinātu vērst par labu okupācijas iestāžu nodarītās kļūdas un pabalstītu jaunās valsts nostiprināšanu, kas varētu nākt tika! par labu abu valsi, ju attiecībām. Par nožēlošanu, pēc viņa paša liecinājuma, viņš bija nācis pie pārliecības, ka lai arī kam paliktu Krievijas nomaļapga-bali — tas būtu jāizšķir varai — bet patstāvīgi viņi nedrīkstēja tapt…» (A. Vinnig — «Am Ausgang der deutscben Osipolitik», 5. 1. p.). Tāpēc vii.iš bija atzinis par labu to Baltijas kolonizēšanas polītiku. kas sevišķi atklāti bija izpaudusies dažās vācu aprindās kara laikā un bija — pat pēc liberālāko vācu atzinuma — pilnīgi ievilkts Šo aprindu iespaidā (Baron Ld. von Rosenbcrg — Fūr Deutsehtum und Fortsehritt in T.ettland», 65. I. p.). Tāpat viņš ar dziļu sašutumu un nospiestību» bija uzņēmis ziņu par dažu liberālāko vācu aprindu pievienošanos Tautas Padomes platformai un kādā vācu Naeionalkomitejas (National-Ausscbuss) sēdē paziņojis. ka netur par iespējamu dot Latvijas valdībai ieročus (sk. minēto Rozenberga grāmatu. 67. I. p.), lai gan vācu karaspēks tos bagātīgi pamela lieliniekiem.
6. decembri apsardzības ministrija dabūja savu pirmo pilntiesīgo šefu. Par tādu bija izraudzīts strēlnieku pulku līdzdibinātājs adv. J. Z ā 1 ī t i s. Līdz ar to arī I.. K. N. S. izbeidza savu darbību un visi karaspēka organizēšanas jautājumi tagad koncentrējās ministrijā, kas tagad no agrākām kopējām telpām ar L. I N. S.. Latviešu biedrības namā. pārvietojās uz Brīvības (toreiz Aleksandra) ielu 37-39. kur ieņēma 8. dzīvokli. Latvju karaspēka organizēšanas jautājums pa šo laiku nebija kļuvis vieglāks. Vēl arvienu nebija nekādās rīcības brīvības ne ari karaspēka apgādāšanas iespējas, bet Padomju Krievijas karaspēks jau ieņēmis Pleskavu un tuvojas Valkai. Otrā virzienā tas tuvojas Daugavpilij. Ne vācu 8. armijas fronti atstājošās vienības, ne arī ar vācu pabalstu organizētā

I. Latviešu atsevišķa (Kalpaka) bataljona karavīri Rudbāržos 1919. g. tebruārī (vidū plkv.-ltu. Kalpaks
un kapt. Balodis).’
krievu Ziemeļarmija neizrāda nopietnāku pretestību. Krievu Ziemeļarmijas dezorganizētās daļas posta un laupa Latgalē. no kupas pienāk pastāvīgas sūdzības, bet šo daļu virsnieki ir bieži viesi ar dažādiem projektiem arī apsardzības ministrijā, prasot šo projektu reāli/ēšanai, protams, vispirmām kārtām naudu.
Izraidīti pa vienām durvīm, viņi meklē otras. Krievu Ziemeļarmijas vienību laupīšanas izmanto loti veiksmīgi lielinieku aģenti, lai diskreditētu Pagaidu valdību. Šo aģentu tagad jau saradusies liela bagātība. Starp viņiem Figurē arī paši visizcilākie vēlākās «Sarkanās Latvijas» varas vīri. Tomēr okupācijas iestādes pret viņiem kļuvušas ievērojami saudzīgas, bet paliek vēl vienmēr pietiekoši stingras pret Latv. Pagaidu valdību. Neskatoties uz 10. dažas latvju politiskās grupas, lielinieku arestu dēļ, ko kādreiz izdara vācu policijas iestādes, prasa atbildību no Pag. valdības. Iedzīvotāju gara stāvoklis jau jūtama terora un depresijas pārņemts.

I. Latvijas neatkarības rotas karavīri.
(Uzņēmums izdarīts (921. g.)
Šinīs apstākļos beidzot pēc ilgākām sarunām. 7. decembrī izdodas valdībai panākt, ar Vācijas pilnvaroto Vinnigu vienošanos par karaspēka noorganizēšanu no vietējiem iedzīvotājiem. Līgumu paraksta no vienas puses apsardzības ministrs Zāli tis. no otras — Vinnigs.
Karaspēku, ko nosauca par zemes sargiem (Landesvvelir), bija paredzēts formēt no 26 rotām un 5 baterijām, uz nacionālitātu pamatiem, seko-šās attiecībās: latvju — 18 rotas un ” baterijas; vācu — 7 rotas un 1 baterijas: krievu — I rota. Pavisam 6000 karavīru un 870 zirgu. Komandēšanas valoda—pēc tautībām. Par zemes sargu komandieri —ar abpusīgu piekrišanu — bija uzaicināms neitrālas valsts virsnieks (domāts bija zvie-dris), bet līdz tam laikam, kamēr šo jautājumu nokārto — vācietis. Komandiera palīgu varēja iecelt Pagaidu valdība. Bija paredzētas ari divas ģenerālštāba virsnieku vietas. Pirmo no tām varēja ieņemt okupācijas varas nozīmēta persona, otru — Pagaidu valdības. Visu pārējo virsnieku iecelšanai bija jānotiek saziņā ar zemes sargu komandieri un viņa palīgiem.

Visa Latvija bija sadalīta četros kara apgabalos: Rīgas. Vidzemes, Kurzemes un Latgales.
Par apgabalu priekšniekiem bija jānāk R'gas apgabala—vācu virsniekam ar palīgu latvieti: Kurzemes un Vidzemes apgabalos — latvju virsniekam ar palīgiem vāciešiem; Latgales apgabala k&amp;lt;ī priekšnieku, tā viņa palīgu varēju nozīmēt latvju virsnieku.
Vācu rotām līgums norādīja garnizona vietas Rīgā (3). Jelgavā, Liepājā. Alūksne un benē. Latviešu rotām garnizona vietas noteiktu zemes sargu komandieris, saziņā ar savu palīgu un Pag. valdību.
Apbruņojumu un ietērpu, pret vēlāku norēķināšanos. apņēmās dot okupācijas vara no saviem 8. armijas krājumiem, kas. blakus minot, tā kā tā draudēja nokļūt lielinieku rokās. Pārtiku un dzīvokļus apņēmās sagādāt Pag. valdība, bet. līdz apgādības noorganizēšanai, pārtiku apsolīja izdot vāci no sava karaspēka krājumiem.
Lai kā arī skatītos uz šo līgumu normālākos apstākļos, tagad tas likās jau milzu solis uz priekšu un jaunā apsardzības ministrija uzelpoja atvieglotāk. Bija radīts itkā oamats zem kājām, uzmestas jaunās ēkas kontūras un vajadzēja tikai enerģiski ķerties pie būves. Bet drīz vien pirmā apmierinājuma vietā stājās ļoti rūgta vilšanās. isnirms jau ienaidnieka vilnis frontē — cik par fronti var būt runa—nemitīgi spiedās tuvāk Rīgai, ar lielu neatlaidību paralizēdams valdības nodomus ar saviem aģentiem arī vēl neieņemtajā teritorijā. T ad
— un tas pats galvenais — 7. decembra līgums gan solīja 18 latvju rotām un 3 baterijām visu pirmā laikā nepieciešamo. bet — tikai uz papīra. Uz tā šī pretimnākšana jaunās valsts valdībai un viņas bruņotā spēka noorganizēšanai arī galvēnām kārlātn palika. Īstenība rādīja pavisam pretējo. Acīmredzot, pa
stāvēja nodoms neatteikties no agrākiem plāniem Balti jas teritorijā un turēt to vācu spēku atkarībā. Tāpēc okupācijas iestādes gan diezgan enerģiski organizēja Dze!zsbrigādi»'i)o saviem karavīriem, kā arī pabalstīja pēc iespējas vācu tautības zemes sargu vienību rašanos. Pēdējās vācu elementa vervēšanu Baltijas Pa valdonības padome: bija sākusi jau novembra pirmā pusē un šim nolūkam nodibināja sevišķu zemes sargu komiteju. Tā darbojās nevien Latvijā. bet atvēra vervēšanas punktus arī vairākās vācu pilsētās, ar centrāli Berlīnē. Vācu zemes sargu vienību formēšana tāpēc ari varēja noritēt nesamērojami sekmīgāk. Arī pret krieviem izturēšanās bija labvēlīga. Kas attiecās uz latvju vienībām. tad te lā bija stipri citāda. Var droši teikt, ka tad, ja jaunās vācu republikas priekšstāvis un ari tās aprindas, kas stāvēja aiz viņa, būtu pareizāk sapratušas situāci ju un ar neviltotas palīdzības gribu atbalstījušas jaunās valsts nostiprināšanos, tad mūsu pateicība Vācijai būtu daudz citādāka un Rīgai, kā ari musu zemes lielai daļai, butu aiztaupīts smags piemeklējums, kas prasīja arī daudzu vācu pilsoņu dzīvības.
Bet lieki vainot tikai citus. Tauta, kas ar tādu enerģiju būtu ķērusies pie savas valsts nostiprināšanas un izcīnīšanas, kādu pierādīja mūsējā vēlāk, būtu arī toreizējos apstākļos atradusi ceļus, kā tikt pie ieročiem un nostāties stingrāk uz kājām.

3. Atsevišķas (studentu) rotas karavīri.
(Uzņēmums izdarīts 1921. g.)

Studentu rotas pirmais komandieris kapt. Grundmanis
(Latv. Strēlnieku pulku Inikā).
Lai to panāktu, bija vajadzīgs vēl lieks, nežēlīgs pārbaudījums: toreiz vajadzīgā sajūsma, enerģija, izturība un ticība bija vel tikai samērā nedaudzos.
Pirmās vienības.
Tūlīt pēc 7. decembra līguma noslēgšanas Apsardzības ministrija stājās pie viņa izvešanas dzīvē. Vispirms, protams, bija jāieceļ attiecīgie priekšnieki. Par zemes sargu komandieri palika vācu (Baltijas) zemes sargu komandieris, vācu armijas ma jors Š e i b e r t s. kas Baltijas zemes sargu formēšanu vadīja jau no novembra pirmās puses. Līdz Latvijas valsts proklamēšanai vāciem bija izdevies puslīdz noorganizēt sekošas vienības: 12. novembrī — 1. Rīgas rotu. 17. novembrī — trie-ciendaļn (Stosstruppe), drīz pēc tam vēl 2. un 3. Rīgas rotu, 1 vācu-ballu bateriju, I virsnieku ložmetēju nodaļu, 29. novembrī Jelgava I vācu-ballu rotu (Radena rotu). ās šais vienībās lielākā daļa bija vietējo vāciešu (pēdējos iesauca vienībās mobilizācijas kārtībā), bel diezgan ievērojams procents arī valstsvācu karavīru. Pēc 18. novembra vāci turpināja savu vienību lāļak izveidošanu. papildināšanu un jaunu organizēšanu.
Saskaņā ar minēto līgumu Apsardzības ministrija jau 10. decembri komandēja uz zemes sargu virsštābu pulkv.-ltn. (tagad pulkvedi) R. Kļaviņu, kapteini (tagad ģenerāli) M. lī ari mani un pulkv.-ltn. (tagad atv. pulkvedi) J. Stiebri. Pirmo — kā zemes sargu komandiera palīgu, otro — kā štāba priekšnieka palīgu un trešo — kā latvju vienību intendantu.
Par zemes sargu štāba (virsštāba) priekšnieku palika agr. vācu zemes sargu štāba priekšnieks, vācu armijas ģenerālštāba kapteini D it riebs. Ar citieem vārdiem, vācu zemes sargu virsštāba nekas nemainījās, izņemot to. ka tam tagad bija pie-komandeti daži latvju virsnieki. No otras puses, vāci piekomandēja vienu virsnieku, sakaru uzturēšanai, apsardzības ministrijai. Arī savu agrāko nosaukumu — Balti jas zemes sargi» (ne Latvijas). virsstābs lietoja joprojām, neskatoties uz vairākkārtējiem apsardzības ministrijas norādījumiem. 'Vispār vācu zemes sargu noteicošās aprindās sevišķi neslēpa, ka viņas vēl nestāv uz Latvijas republikas pamatiem, bet kā savu izcelšanos, tā arī
politiskos nolūkus atvasina no tiem centieniem, kādi bija pastāvējuši «Apvienotās zemes padomes laikā», un kādus vēl vienmēr uzturēja vietējo vācu vadošā centrāle «Nacionālā komiteja» (National-ausschuss), t. i. — tur vēl vienmēr bija spēkā doma par apvienotu Baltiju un vācu elementa lomu tanī. Ar to arī top saprotama vācu zemes sargu biedrības izdotā pārskata frāze attiecībā uz pārrunājamo laikmetu: «Arī latvji sāka dibināt brīvprātīgo karaspēka daļas, trīs latvju rotas, kas nostājās uz Latvijas republikas pamatiem» — ( Die Baltisehe Landessvelir», 7. 1. p.i. Tas nepārprotami izteic, ka pārējo zemes sargu (vācu) vispārējais noskaņojums bija citāds. Šis norādījums bija nepieciešams, lai kļūtu saprotami daži vēlāki notikumi, kā arī tās attiecības, kādas te bija sastopamas pret latvju bruņotā spēka pavairošanu.
Saskaņa ar līgumu, zemes sargu virsstābs par Rīgas apsardzības iecirkņa priekšnieka palīgu iecēla kapteini j. Zemitānu (par priekšnieku — vācu ģenerāli h reiiagu-f.oringbovcnu). par Kurzemes aps. iecirkņa priekšnieku •— pulkv.

I. Latviešu atsevišķā (Baloža) brigādes štābs (vidū pulkv. Balodis, no viņa pa kreisi brigādes štāba pr-ks pulkv. B o 1 s t e i n s).
(tagad ģenerāli) M. P e n iķ i. Vidzemes pulkv. Apini, bet Latgales — pulkv.-ltn.

Baloža brigādes bataljomi komandieri, no kreisās I. kāpt. L a p s a, II. pulkv. ltn. Pūri ņ š, III. lcapt. G a 1 i 11 d o n s. IV. (pēc Rīgas krišanas) plkv. ltn. S k u j i ņ š.
I tnak u.
Rigas un Latgales aps. iecirkņa priekšniekiem uzdeva atrasties Rīgā (Latgales aps. iec. priekšniekam — pagaidām, līdz Latgales atbrīvošanai). Kurzemes — Jelgava. bet Vidzemes — Cēsīs.
Stājās tūlīt pie vienību formēšanas, kuļ'ām zināmu kadru Rīgā un arī pārējos lielākos centros bija jau devusi L. N. K. S. darbība. Lai šo kadru vēl paplašinātu un vispār nodrošinātu cilvēku kontigentu, steidzīgi veica mobilizācijas noteikumu izstrādāšanu, kurus valdība apstiprināja 17. decembrī. Mobilizācijas sagatavošanai un izdarīšanai uz vietām iecēla apriņķu apsardzības priekšniekus. Par Rīgas apr. apsardzības priekšnieku iecēla pulkvedi
Kreicbergu. No 17. līdz 20. decembrim izdarīja virsnieku un apakšvirsnieku mobilizāciju Rīgā un Rīgas apriņķī. Iesauca bij. Krievijas armijas virsniekus līdz 45 gadu un apakšvirsniekus līdz 55 gadu vecumam. Neskatoties uz lielinieku pretaģiīāciju un draudiem, ka mobilizējamos izklīdinās ar varu. kā ari Rīgā izplatīto toreizējās krievu pret-lieiinieciskās frontes vadības paziņojumu. ka visus, kas iestāsies jaunās valsts dienestā, uzskatīs kā zvērasta lauzējus Krievijai, ar tiem attiecīgi rīkojoties, — mobilizācija deva pilnīgi apmierinošus panākumus. Dienestā pieņēma apmēram 400 virsniekus un apakšvirsniekus (instruktorus). Diezgan liels procents to gan bija tie paši karavīri, ko jau Rīgā bija sapulcinājusi L. X. K. S., bet kas vēl nebija ieskaitīti vienībās un tāpēc izgāja cauri oficiālo pieņemšanu armijā.
Mobilizācijas sagatavošanai Kurzemē iecēla, decembra otrā pusē, kara apriņķu priekšniekus Jelgavas, Grobiņas. Tukuma. Aizpūtes-Kuldīgas un Ventspils apriņķos.
Otrai mobilizācijai Rīgā un Rīgas apriņķī vajadzēja notikt 1919. g. 3. janvārī, iesaucot kara dienestā visus vīriešu kārtas pilsoņus no 20—50 ga-dem. Šī mobilizācija, lielinieku tālākā iebrukuma dēļ. vairs nevarēja notiki.
Mobilizētos iedalīja instruktoru rezervē. Latgales virsnieku un instruktoru rotās, (kā kadru Latgales aps. iecirkņa formācijām), kā arī piedalīja pēc vajadzības citām vienībām vai nodeva nps. iecirkņu priekšnieku rīcībā.
Pavisam Rīgā līdz decembra beigām saformējās sekošas vienības:
f) Instruktoru rezerve. Instruktoru (toreiz ar šo vārdu saprata kā virsniekus, lā art apakšvirsniekus. tagadējos instruktorus) rezerve nodibinājās decembra sākumā no Rīgā at rodoša-mies virsniekiem un instruktoriem brīvprātīgiem, lai būtu kadrs vēlākām formācijām. Jau decembra vidū rezervē skaitījās pāri par 200 cilvēku, kas

Jātnieku nodaļas komandieris pulkv.-ltn.
Artum-IIartmanis.
ieročus iegādājās ka spēdami, gan ar L. K. N. S. un ministrijas palīdzību, gan arī paši. Apģērbti viņi toreiz bija paši savās drēbēs un tikai vēlāk dabūja dažus ietērpa priekšmetus. Rezervei savas saimniecības nebija un lai ēdienu izsniedza pilsētas virtuvē. Noteikumus par virsnieku rezervi apsardzības ministrija izsludināja 20. decembri, padodot to ministrijas kanclejas priekšniekam. Rezervi no
3. decembra komandēja kapteinis (tagad ģenerālis) Balodi s.
Kad angļu eskadre ieradās Rīgā (18. decembrī), lai. izklīdinātu baumas par visu latvju karavīru lieliniecismu. kādas tad cītīgi no visām pusēm pienesa eskadros komandierim, apsardzības ministrija 27. decembrī sarīkoja angļu virsnieku klātbūtnē instruktoru rezerves un studentu rotas apskati, ko komandēja kapteinis Balodis. Šī «parāde» notika uz Stabu un Aleksandra (lagad Brīvības) ielas stūra. Iespaids jau nu gan nevarēja būt nekāds lieliskais, bet tomēr vienības, neskatoties 112 savu apģērba dažādību, kas pie tam daudziem bija ļoti vājš, parādīja īstu kareivisku brašumu. Pirmo reizi te Rīgas iedzīvotāji arī dzirdēja latvju komandas, ko steigā (pašas nepieciešamākās), vēl tikai kādu dienu pirms tam, bija izstrādājusi apsardzības ministrija. Jāpiezīmē, ka komandas tāpat kā militārie termiņi mums vēl ilgāku laiku palika diezgan dažādā improvizācijā, jo toreiz vēl nebija laika veltīt Šim jautājumam pienācīgo vērību.

Vācu zemes sargu kolona 1919. g. sākumā Kurzemē.
(šī un turpmākās 3 klišejas, ar laipnu atļauju, ņemtas no grāmatas «Die baltische Landeswelir.»)
No Sabiedroto flotes komandiera iustr. rezerve dabūja atļauju apmācīties ložmetēju un šauteņu lietošanā uz angļu kara kuģiem, lai prastu rīkoties arī ar angļu sistēmas ieročiem. Nelielu daudzumu to jau izsniedza aps. min. rīcībā.
Šī vienība arī samērā kuplākā sastāvā (ap 130 cilvēku) palika vienkopus pēc Rīgas krišanas un kļuva par viemt no mūsu armijas visstiprakiein pamatiem.
Par kaujas nopelniem Kurzemē tai piešķīra lepno un cieņas pilno nosaukumu — Latvijas neatkarības rota.
2) Atsevišķā rota. Atsevišķās (studentu) rotas štats un noteikumi par viņas dibināšanu, padodot šo rotu tieši galvenā štaba priekšniekam, izdoti
20. decembrī, ieceļot par rotas komandieri kapteini Nik. Grundmani, Patiesībā rota kā zinama vienība pastāvēja jau no decembra sākuma. Decembra sākumā abas Rīgas latviešu studentu korporācijās (Selonija un Talavija) nolēma, k,a korporāciju biedriem neiztrūkstoši jāstājas par brīvprātīgiem jaunās valsts armijā. Šim lēmumam pievienojās Rīgā esošo citu augstskolu (Tērbatas un Maskavas) latvju korporāciju (T.etonijas, Letgali-jas un Fr. Lettiea — toreiz b’r. Moskoviensis) locekļi. Apmācību kara dienestam tie uzsāka paši, izmantojot šim nolūkam Latv. biedrības zāli. Apsardzības ministrija piekrita, ka studenti, kutu pulciņš bija labi prāvs un drīz vien tuvojās kaļ’a laika rotas sastāvam, noorganizē paši atsevišķu rotu.
Pateicoties rotas saimniecības priekšnieka kapt. Z o m m e r a enerģijai un plašiem sakariem dažādās Rīgas pilsoņu aprindās, rotai izdevās samērā labāk nostādīt savu apgādību ar pārtiku un apģērbu. Ar zināmu vienādību apģērbā un inteliģento, korporāciju disciplīnas rūdīto sastāvu, šī rota panāca arī labu iespaidu ārējā izskatā. Apbruņojuma ziņā rotai nācās piedzīvot vispārējās grūtības, tomēr rota. pielietojot tā laika metodes, galu galā tika pie šautenēm un pat pāris patšaule-nēm.
Tāpat kā instruktoru rezerve, šī rota kļuva par vienu no jaunās Latvijas armijas balstiem.
Šīs divas rotas Rīgas laikmetā atradās tiešā apsardzības ministrijas rīcībā, jo apstākļi rādīja, ka Latv. pag. valdībai nebija ieteicama visu vienību nodošana zemes sargu komandiera padotībā.

Zemessargu komandieris majors Fletehers.
3) Latgales virsnieku un Latgales apakšvirsnieku rotas saformējās no decembra otrā pusē izdarītās Rīgas un Rīgas apriņķa virsnieku un apakšvirsnieku mobilizācijas, kā Latgales apsardzības iecirkņa formāciju kadrs. Rotās iestājās arī zināms procents brīvprātīgo no Latgales inteliģences. Šīs divas rotas atradās Latgales apsardzības iecirkņa priekšnieka pulkv.-lln. Imaka padotībā un caur viņu bija padotas zemes sargu komandierim.
4) Trīs Rīgas aizsardzības rotas.
Rotu štati apstiprināti 20. decembrī, pie kam paredzēja divējāda lieluma rotas:
200 un 250 kapa vīru sastāvā, taktiski rotu formēšana bija iesākta jau agrāk.
Lās saformējās no brīvprātīgiem, pa lielākai daļai kareivjiem, kas tikko bija atgriezušies no vācu glāsta. Rotas ietilpa zemes sargu vienībās un skaitījās Rīgas aps. iecirkņa priekšnieka palīga kapt. Zemitāna padotība. Šaīs rotās bija iekļuvis caurmērā vājākais elements. Ilgā giīstā novārdzis, stipri sarūgtināts pret vāciešiem, kuru iespaidu un labāko stāvokli tas arī tagad sajuta, vāji informēts par lielinieku paradīzi», bet atradies viņu aģitācijas iespaidā jau gūstā, šo rotu sastāvs bi ja daudz vieglāk pakļaujams lielinieku un arī cilas puses provokācijai.
5) Skolnieku rota sāka formēties decembra beigās, bet lieliniekiem tuvojoties, apsardzības ministrs ļāva šai rotai izklīst.
No provincē saformētām vienībām v is p i r m ā kārtā minama Cēsu rota, kurai arī bija lemts kļūt par vienu no mūsu kau jas spēku vfsizcilākām pamatvienībām un pirmai saņemt kaujas kristību jaunās Latvijas valsts vārdā, kāpēc šai vienībai ir arī visvecākā kauju pagātne mūsu armijā. Jau novembra vidū daži L. K. N. S. biedri sāka Cēsīs pulcēt ap sevi un reģistrēt pilsoņus, kas brīvprātīgi piedalītos valsts aizsardzībā. Samērā īsā laikā v iņiem bija izdevies savākt ap 300 vīru, pa lielākai daļai no bijušiem karavīriem un Cēsu un apkārtnes inteliģences, kas saprata jaunās valsis nozīmi, kā arī pieliekoši pazina tās briesmas, kas nāk no austrumiem.
Jau tuvākās dienās pēc valsts proklamēšanas cēsinieku priekšstāvji ieradās Rīgā. lai saņemtu ieročus un noteiktākas instrukcijas. Par nožēlošanu. tas, ko Rīga varēja dot, bija visai maz. vai labāk sakot — nemaz, ja atskaita uzmudinošus vārdus. kas cēsniekiem pašiem vismazāk bija vajadzīgi. Tikai L. K. X. S. prezidijam izdevās ar lielām grūtībām un maskošanos nosūtīt uz Cēsīm pāris patšaulenes. Protams, tas atstāja uz cēsnieku dedzību diezgan atvēsinošu iespaidu un -kaut arī nepamatota — sarūgtinājuma pēdas, kas nepalika bez. sekām uz tālāko organizēšanos. Diezgan daudzi. saņēmuši maziepriecinošo informāciju par Rīgas apstākļiem, bija no tālākās līdzdarbības atkrituši. .Neatlika nekas cits. kā stingrākiem paļauties uz pcišu spēkiem uti ar pašu spēkiem meklēt: arī ieročus. Sameklēja dažas vccas, no lielinieku laikiem noglabātas, sarūsējušas krievu šautenes. Meklēja pēc tādām pat desmitiem kilometru attālos pagastos, pie tam bieži vien veltīgi. -Zvejoja» lielinieku nogremdētos ieročus pat ezeros. Ar lielām pūlēm, saņemot vēl nelielu skaitīt šauteņu arī no apsardzības ministrijas, ko bija izgādājuši zemes sargu virsštabam piekomandētie virsnieki, cēsniekiem izdevās apbruņot ap 80 brīvprātīgo. Pārējie palika neapbruņoti un izklīda.
Lielu pretimnākšanu cēsniekiem parādīja pilsētas valde, kas nodeva brīvprātīgo rīcībā Cēsu pili. Tāpat lielu pretimnākšanu parādīja arī apkārtnes zemturi. No tiem sevišķi minams klusais, bet dedzīgais patriots Jāņa muižas īpašnieks K a m -p e. Viņš bija pirmais, kas 1917. gadā materiāli pabalstīja L. k. N. S.: ar viņa ziedotiem 500 rbļ. sāka iznākt savienības laikraksts Laika Vēstis». Viņš bija arī pirmais, kas deva materiālu pabalstu Latv ijas Pagaidu Valdībai un tagad materiāli un ar saviem nopietnajiem padomiem pabalstīja cēsnieku apgādību. Saviem upuriem viņš pielika klāt arī savu dzīvību: par pakalpojumiem jaunai valstij viņu zvēriski noslepkavoja iebrukušie lielinieki.
Pateicoties Cēsu rotas karavīru enerģijai un sabiedrības atsaucībai. Vidzemes apsardzības iecirkņa priekšnieks, pulkvedis Apinis, nonākdams decembra vidū Cēsīs, jau atrada priekšā kaut arī nelielu, tomēr pietiekoši labi noorganizētu vienību. 2 5 kuras bija virsnieki. Ar lielu enerģiju pulkv. Apinis stājās pie rotas sagatavošanas nākamai kaujas darbībai un jaunu līdzīgu vienību dibināša-

Vācu zemessargu triceiendaļas komandieris H. Manteifelis,
viens no galvenajiem 16. aprīļa apvērsuma dalībniekiem; kritis 22. V. 19. g, pie Rīgas ieņemšanas.
nas, kādas viņš bija paredzējis formēt pa vienai Valkā, Valmierā un Limbažos, apvienojot arī tās sīkākās vienības, kas bija nodibinājušās dažos lielākos lauku centros (piem., Madonā). Viņa nodomu realizēšanu tomēr aizkavēja, kā iekšējie apstākļi— ieroču trūkums un rīcības nebrīvība, tā arī ienaidnieka iebrukums.
lāpāt enerģiski stājas pie vienību formēšanas Kurzemes apsardzības iecirkņa priekšnieks, pulkvedis P e n i k i s. Tomēr le apstākļi bija vēl daudzā ziņā ļaunāki. Iedzīvotāji gandrīz nekā nezināja par Pagaidu Valdību, lielākai daļai bija pagājis nepamani 1s garām pat valsts proklamēšanas fakts. Pati zeme bi ja tukšā un ilgajā okupācijā pilnīgi novārgusi. Kurzemnieku lielais vairums vēlējās līkai vienu: tikt vaļā no vācu okupācijas spaidiem. Jo dedzīgi solīja lielinieku aģenti, «ar pašu zēnu» palīdzību, kas nākot no Krievijas.
Liepājā ar kara apriņķa pārvaldes palīdzību izdevās saformēt divas nepilnas brīvprātīgo ro-las (I. un 2. Liepāj as apsardzības rotu), visai trūcīgi apbruņotas.
Decembra beigās sākās arī rotas formēšana e n t s p i 1 ī, kurai kadru līdz ar 30 Šautenēm aizsūtīji! apsardzības ministrija no Rīgas, bet te, lielinieku iebrukuma dēļ, panākumu nebija.
Neko pozitīvu nedeva arī decembra pirmā pusē sāktā rotas formēšana T u k u m ā.
ļ e I g a v' ā pulkv. P e n i ķ i s saformēja brīvprātīgo rotu apmēram 100 vīru lielumā. Šī rota, tāpat kā pārējās Kurzemes rotas, sastādījās pa lielākai daļai no bezdarbniekiem un bija labs materiāls lielinieku aģitācijai.
Rotai bija izdevies dabūt no vāciem Jelgavā ap 30 zirgu: no Šīs rotas tāpēc vēlāk Liepājā saformējās Atsevišķa latviešu .jātnieku nodaļa, viena no Kalpa ka bataljona pamatvienībām.
Pakavējoties pie augstāk minētām vienībām, mēs jau minējām tās apbruņojuma grūtības, ar kādām nācās sastapties viņu formēšanā. Tas rāda arī, cik samērā maz reāla mūsu armijas pamatu likšanai deva 7. decembra līgums. Ar citiem apgādes priekšmetiem bija gluži tāpat. Tā, piemēram, visai nepieciešamas vienībām bija lauku virtuves, lai tās varētu iegūt kustības brīvību un iziet pretīm ienaidniekam. Tomēr virtuves neizdevās dabūt, lai gan zemes sargu virsštaba rīcībā, pēc apsardzības min. ziņām, tādu,bija vairāki desmiti. Šinīs attiecībās pret latviešiem mazāk bija vainojams zemes sargu vācu tautības komandējošais sastāvs, kā tās politiskās aprindas, kas te bija kļuvušas par noteicējām.
Viss tas latvju virsnieku stāvokli zemes sargu virsstabā padarīja ļoti smagu un lāpēc viņu atrašanos tur. pēc Rīgas krišanas, kā Apsardzības ministrija, tā arī pretējā puse. uzskatīja par lieku.
Rutu tomēr ari nepareizi uzskatīt 7. dec. ligu-mu kā absolūti nenozīmīgu un nekā nedevušu, cik grūti arī bija izdabūt tā minimālāku pildīšanu.
Kā uz lielu atbalstu, mūsu tiesību respektēšanas un zemes drošības ziņā Pagaidu Valdības un plašāku tautas aprindu acis vērsās uz Sabiedrotiem, k u r u (angļu) es kad re ieradās Rīgā 18. decembrī, admirāļa Sinklera vadībā.
Pagaidu Valdība un iedzīvotāji eskadri sagaidīja ar lielu sajūsmu. Visi cerēja, ka Sabiedrotie piespiedīs Vāci ju pildīt pamiera noteikumus par ieņemto zemju aizsardzību un novērsīs arī dažādos šķēršļus, kādus vēl vienmēr lika ceļā Pagaidu Valdībai, Pēc Sabiedroto flotes ierašanās valdības stāvoklis tiešām zināmā mērā atvieglojās, cēlās arī viņas prestīžs; pat vieiējo Rīgas lielinieku dižošanās manāmi aprima, raugoties uz kara kuģu lielgabaliem un bruņotām matrožu patruļām. Tomēr mūsu tautai vēl pašai vajadzēja pierādīt savu vērtību, jo visai daudz bija to. kas veikli prata apliecināt viņas nevērtību un jo spilgti iztēlot viņu ka tipisku lielinieku tautu. Toreizējos apstākļos visam tam nebija grūti sameklēt arī itkā pierādījumus. Padomju Krievija jau bija dziļi iebrukusi mūsu zemes iekšienē. Nebija arī nekāds noslēpums. ka iebrūkošās Pad. Krievijas daļas nesa latvju vienību nosaukumus un lielā mērā sastādījās no latviešiem. Ret nekur vēl nebija redzami tic latvji, kas ne tikai taisītos, bet arī jau stāvētu viņiem pretīm. Tādu vēl nebija. Vietējie vāci šim ziņā varēja nostādīt sevi labvēlīgāka gaismā. Rct piespiest cīnīties Vācijas armiju, ja viņa un viņas vadoņi to negribēja, nebūt nebija Iik vienkārši. To saprata katrs. Pag. Valdībai neatlika nekas cits, kā vēlreiz griezties pie pašas tautas apziņas, un katrai tautai nepieciešamās varonības:
Jums visiem vēl atmiņā tas laiks, kael pār visu mūsu zemi nāca tumsa, kas izdzēsa visas zvaigznes pie Latvijas debesīm. Uz kuru pusi tauta arī negriezās — viņa krita uz savu beigto cerību līkiem. Lielie vēsturiskie notikumi iededzināja dienu, kas nesa sev līdz visu mūsu cerību piepildīšanos: latviešu tauta svinīgi izsludināja savu patstāvību uri neatkaramību. paceldama augstu pasaules priekšā savas valsts sarkani-balti-sarkano karogu. Tagad ir nakts, kas draud no austrumiem: stiepjas rokas, kas grib noraut šo karogu un samīt dubļos. Lielinieku bandas, nākdamas no Krievijas, laužas mūsu zemes robežās. Ugunsgrēki apgaismo viņu ceļu, māju drupas un apdegušie līķi apzīmē vietas, pār kurām tie gājuši.
Latvijas pilsoņi! Ceļa priekš atkāpšanās vairs nava. Tautas priekšgalā nostādīta Pagaidu Valdība sauc Jus pie ieročiem. Verdzībā mirušās un nomocītās paandzes, neskaitāms pidks kritušo par Latvijas brīvību nāk tagad ārā no saviem kapiem, stājas neredzami Jiīsu vidū un skatās, kā Jus izpil-dīsat savu pienākumu. Nava vairs svarīgāka brīža par šo. Drīza palīdzība mums ne no kurienes nav sagaidāma. Mūsu stiprums esam mēs paši. Tie. kas stāvat par Latvijas valsti un savas tautas nākotni, kam brīvība un neatkarīga pilsoņa nosaukums dārgāks par visu. ka lepnums ir diezgan liels, lai ar ieročiem rokā sargātu savas tiesības, stājaties karaspēka rindās, kuras organizē Pagaidu Valdība. Ja tagad mēs žēlojam dzīvību — mūsu daļa būs verdzība un kauns, ja mēs žēlojam mantu — mēs zaudējam visu. Tie, kas ielaužas mūsu zemē ar varu, ir jāaizdzen ar varu.
Pie ieročiem! Visi ap Pagaidu Valdību un brīvās Latvijas karogu! Lai dzīvo Latvijas valsts!»
Tā sauca jaunās valsts valdība.
Bet mūsu tauta par ilgi bija atradusies nospiestībā, bija pieredzējusi pardaudz vilšanās, lai uzreiz noticētu savam spēkam. Tie, kas ticēja, bija un palika lie paši fantasti», kas klausījuši jau pirmām aicinājumam vai arī paši bijuši nemitīgi aicinātāji.
Jaunā valdība tāpat vērsās arī pie tiem, kas kādreiz pauduši latv ju i,autas slavu, bet tagad visiem mūsu ienaidniekiem noderēja par mūsu tautas nacionālā nespēka un morāliskās ne vērtības pierādījumu. Kā uzticīgi un apmāti dienderi viņi bija klīduši pa visu plašo Krieviju, liedami savas asinis kā kādu nevērtīgu šķidrumu. Varbūt, ka viņu neapzinīgā loma vēstures priekšā rod kādu attaisnojumu. Bet tagad vēsture viņu priekšā bija nolikusi kādu nesamērojami lielāku uzdevumu, ko tie varēja pildīt apzinīgi. Likās gluži dabīgi, ka viņiem tak vajadzētu atcerēties milsti tautas 700 gadu postu. Ka šinī brīdī, kad bija radusies iespēju dot mūsu tautai brīvību, kad bija situsi stunda, kāda var nākt tikai pēc gadu simteņiem, arī viņiem vajadzētu sajust savu pienākumu un apzināties, ka arī viņi ir latvieši. Saprast, ka viņu vieta ir nevis Krievijas dienderu, bet Latvijas valsts cīnītāju ri ndās.

Cīņa uz Daugavas tiltiem, lieliniekus izdzenot uo Rīgas.
«Latviešu kareivji!» — tā jaunā valsts vērsās pie viņiem — «Tumšās un drausmīgās dienās ļums bija jāšķiras no Latvijas. Kad Krievijai caur anarehiju sabrūkot, Latvija ie'auzās Vācijas imperiālistiskie karapulki. Jums. kas tik varonīgi bijāt sargājuši savu dzimteni, bija jāaiziet līdzi krievu armijai, lai nekristu gūstā. Kaut gan Krievijā tika slēgts miers. Jums miera nebija, jo Padomju valdība arvienu no jauna raidīja ļūs asiņainas cīņās un pilsoņu karos, izlietodama Jūs kā ieroci savu mērķu sasniegšanai. Atgriezties uz T.atviju un cīnīties par savas lautas un zemes brīvību Jums vairs nebija iespējams.
Tagad sabrūkot Vācijas bruņotai varai, Latvija ir kļuvusi brīva. Caur tautas gribu ir pasludināta neatkarīga dēmokrātiska Latvijas republika.
Latviešu kareivji Krievijā! Latvijas republikas pagaidu valdība ar šo griežas pie Jums, kas esat spiesti kalpot Krievijas sarkanā armijā, un paziņo, ka ļūs varat atgriezties netraucēti dzimtenē, ja Jūs atzīstat Latvijas neatkarību un viņas tagadējo iekārtu un nākat bez ieročiem jeb nododat tos Latvijas pagaidu valdībai.
Visiem Latvijas pilsoņiem, kas tādā kārtā atgriezīsies dzimtenē, Pagaidu Valdība garantē visas pilsoņu brīvības un tiesības, un pieaicinās tos darbā pie zemes un valsts jautājumu izšķiršanas, līdzīgi citiem Latvijas pilsoņiem. Jūs, latvju kareivji un pilsoņi Krievijā, esat vajadzīgi jaunās un brīvās Latvijas uzbūvei. Bet Latvija ir izpostīta no kapa, Latvijas Pagaidu Valdībai ir jācīnās ar daudziem ienaidniekiem, kas grib izpostīt mušu jauno brīvību un neatkarību. ,Krievijas spiežas Latvija bruņotas laupītāju bandas, kas apdraud Latvijas pilsoņu dzīvību un izlaupa nedaudzos pārtikas līdzekļus un ar to noved Latviju pie bada un posta. Pret šīm laupītāju bandām Pagaidu Valdībai jāuzstājas ar ieročiem. Latvijas Pagaidu Valdība grib novērst pilsoņu kapu un novest zemi līdz Satversmes Sapulcei. Pie Jums, claudzcietušie kareivji Krievijā, griežas Latvijas Pagaidu Valchba un lūdz Jūs pārnākt par mierīgiem pilsoņiem uz radošu darbu un bez ieročiem rokā. Atgriežaties kā brīvas Latvijas cienīgi pavalstnieki, ne postīt, bet uzcelt.
Latviešu kareivji sarkanā armijā! Ir sasniegts tas mērķis, kuru dēļ karstās kaujās daudzi no Jums izlējuši savas asinis uz Lai vijas zemes. Latvija ir brīva! Viņa sauc Jūs uz līdzdarbību, uz jaunas demokrātiskas un brīvas valsts izveidošanu uz taisnības pamatiem. Latvija sauc Jūs kā brīvus pilsoņus zem sava karoga! -Neticat tam. ka Latvijas valdība grib varas valsti. To ļums saka tie, kas grib mūsu lautas postu. Šis laiks sauc mūs visus darbā par demokrātisku Latviju. Ja mēs nebūsim spējīgi novērst pilsoņu karu Latvijā, mēs būsim atkal par vergiem svešām tautām uz ilgiem laikiem. Tādēļ pārnākot Jūsu mērķis lai ir uzturēt kārtību un ziedot savus spēkus miera darbam un Latvijas nākotnei».
Uzaicinājumu daudzos tūkstošos eksemplāros valdība izsūtīja piefrontes apgabalos un fronte. Bet itkā par atbildi plūst bēg]u Dari Rīgā. Tur latvju iedzīvotāji bēg bailēs no tiem, kas vēl vienmēr nes latvju strēlnieku vārdu un kas. kā Krievijas armijas sastāvdaļa, nāk atkarot jauno Latvijas valsti viņas simtgadējai apspiedējai.
Vai var būt vēl lielāks traģisms. Kam tur lai tie svešinieks. Un kur lai ņem ticību savē jais. Vai tad brīnums, ka ik uz soļa jūtamas šaubas, apjukums. Tādos apstākļos nav grūti šo jucekli vel pavairot. Ja vien kāds tajā ieinteresēts, l’n tādu ir vairāk kā viens.
.Nemieru dēļ, ko sēj veiklas rokas, vienu no Rīgas'apsardzības rotām (pirmo) nākas izformēt un vainīgos, disciplīnas uzturēšanas labā. bargi sodīt. Tomēr darbs arī tādos apstākļos krietni virzās uz priekšu. Armijas pamati top arvienu stingrāki. I’ak vēl pagājušas tikai kādas desmit dienas no vienību oficiālās formēšanas sākuma (20. dec.j, sastāva noteikšanas un priekšnieku iecelšanas. Jūtams liels progress kārtības un disciplīnas pacelšanas ziņā.

'Valmieras pulka pirmais komandieris pulkv.-ltn. Jansons.
Apsardzības ministrijas 30. decembra pavēle noteic nepieciešamos pamatus militārās dzīves iekšējai iekārtai. Vēl kaut vai tikai desmit tādas dienas organizācijas darbā, vēl 10 dienas noturēties frontei, izvest pirmo vispārējo mobilizāciju un — kas zin—varbūI mēs būsim krīzei jau pāri. Vājākie elementi gan sāk jau atkrist. Tas jūtams arī ministrijas sastāvā. Bet tas var arī stiprināt. Arī lielinieku stāvoklis nevar būt spožais. Viņu spēki gan stāv pie Rīgas, bet ir izstiepušies uz dzelzceļiem ar samērā vāju ripojošo sastāvu, atrauti no bāzēm. Latvijā tiem vēl nav izdevies pietiekoši noorganizēties. Viena veiksmīgāka cīņa un — var nolikt arī spējš lūzums. Depresijas vietā var atdzimt sajūsma. Un otrā pusē var notikt pretējais. Arī Pag. Valdības vispārējās pozīcijās saskatāma uzlabošanās. Ataust cerība, ka jaunais gads, neskatoties uz visu drūmumu, var dot arī mazliet laimes. Naktī no I. uz 2. janvāri aps. ministrija cer jau ieliet frontē pirmos latvju spēkus. Arī zemes sargu virs-štabs liekas noskaņots diezgan optimistiski. Bet nāca smagākais trieciens.
18. novemlm proklamējās Latvijas valsts neatkarība. bei 16. novembrī Padomju Krievija jau bija ievadījusi pret to kara darbību.

Padomju Krievijas iebrukums un Rīgas krišana.

Operāciju virsvadību labprātīgi uzņēmās pats toreizējais Padomju Krievijas bruņolo spēku virspavēlnieks Vācietis (bij. 5. Zemgales latvju strēlnieku pulka komandieris), izpelnīdamies par lo sevišķu komunistu varas vīru atzinību. (Sk. P. Stučkas grāmatu — Pjaķ mesjacev Socialisķiee-skoj Latviji», 142. un 143. 1. p.).
lā kā citas latvju sarkano strēlnieku vienības atradās kaujās Krievijas pilsoņu kara attālākās frontēs, tad Pleskavas-Rīgas virzienā izgāja vispirms 2. brigāde: I.. 4. un 6. pulks. 2. kav. div iz. un artilērija.
Decembra pirmā pusē sagrupēja un izsūtīja Daugavpils virzienā otru bogu — 1. brigādi: 2. 3. un Sarātovas pulku, Vitebskas latvju kav. pul-ku. Penzas un Arzamasas latvju eskadr. un artilēriju. Ap to pašu laiku 3. bogu — Internacionālo di vizijij (39.. 41. un 4~. pulku) izsūtīja Daugavpils-Telšu-Šauļu virzienā. Tie bija labākie lielinieku spēki, pirmos divos grupējumos sastāvoši pa lielākai daļai no daudzās kaujās rūdītiem latvju sarkanajiem strēlniekiem. Vienmēr — kaut arī bieži ciezdami smagus zaudējumus — viņi bija palikuši uzvarētāji. Ziņas par viņu tuvošanos vien jau radīja stipru iespaidu iedzīvotājos. Tagad drīzumā vajadzēja pienākt brīdim, kad latvietim — lielinieku algādzim, padomju varas samēra visrūpīgāk apgādātam, daudzās un daudz pieredzējušās formācijās apvienotam un Krievijas spēku atbalstītam. būs jāsastopas ar latvieti — savas tautas aizstāv i un viņas vēsturisko uzdevumu pildītāju.

Liktenis, kas mfis bija tik bārgi piemeklējis pagātnē, kas bija uzlicis mums ka j a nastu smagāku kā nevienam, tas tagad vēl radīja smagāko traģēdiju: pašus latvjus cīņā un par un pret Latviju. Kurš uzvarēs? Vai tad brīnums, ka nebija daudz to. kas domāju, ka uzvarēs tas, kura vēl nebija. Kas vēl tikai cēlās un sauca viens otru. Pie taru bieži nezinādams, ko sasaucis: draugu vai bīstamāko ienaidnieku. jābrīnās gan drīzāk par to. ka bija tādi, kas ticēja sev un citiem, savas tautas saprāta un lielā uzdevuma vārdā. Un vērsa savas pieres pret austrumiem, kaut arī tur ieraudzīja visļaunāko: lielas daļas pašu tautas apmātību, trulumu un nodev ību.
Vācu saformētā «Ziemcļarmiju», kā arī pašu vācu vienības neizrādīja nopietnāku pretestību, pie kam pēdējās, pa lielākai daļai, pat ne kādu. Brāļošanās un tirgošanās frontē uzplauka pilnos ziedos. Notika tas pats, kas uz šīs frontes jau kādreiz bija noticis. Tikai otrā v irzienā.
25. novembrī Padomju Krievija jau ieņēma Pleskavu. 7. decembrī ieņēma Vērus (Verro), II. decembrī Daugavpili un Pļaviņas. 17. decembri lielinieki iegāja Valka un te viņu rokās krita toreizējais izglītības ministrs Dr. K a s p a rso n s. kas devies no Rīgas uz Rēveli sarunām ar igauņiem un Sabiedrotiem. Viņu izglābj tikai Stučkas iejaukšanās, kurā pamostas tā kā cilvēcīgākas sajūtas pret savu jaunības biedri.
lā kairu dienu ienāk drudžainas ziņas par lielinieku virzīšanos uz priekšu.
Decembra vidū lieliniekiem izdodas saņemt pie Kokneses vācu vilcienu. Uzsēdinot uz vilciena dažas rotas, tie 18. decembrī ar šo vilcienu nonāk līdz Ogrei. I z ātru roku no vēl formējamiem un maz apmācītiem vācu zemes sargiem sastādās nodaļa no diviem trieeien-pulka vadiem, virsnieku ložmetējnieku vada uri viena &amp;lt;T)zclzs-brigādes» vada. kas, uzsēdināti uz vilciena, dodas pretīrn ienaidniekam un nonāk bez cīņām Ogrē, kuru lielinieki jau atstājuši. Te viņus 20. decembra naktī pārsteidz lielinieki. Pēdējie tomēr tiek atsisti un zemessargi sasniedz ar vilcienu Koknesi. kur atduras uz lielinieku pretestību. Pēc diezgan iedarbīgas lielinieku apšaudīšanas, zemessargi atgriežas Skrīveros, kur atstāj 50 viru lielu garnizonu lielinieku novērošanai kā lauk-sardzi. No šīs lauksardzes kāda patruļa pārceļas pār Daugavu un iztriec lieliniekus no Jaunjelgavas.
Pa to laiku lielinieku spēki jau aizvirzījušies no Valkas līdz Valmierai un arī no šis puses apdraud Rīgu. Uzbrukums Cē-

Ziemeļlatvijas brigādes komandiera palīgs un artilērijas priekšnieks plkv.-ltn. (tagad ģenerālis. art. inspektors, kara ministrs no 20. V. 26.—
18. XII. 26. un 23. 1. 28;— I. XII. 28.)
E. Kalniņš.
sīm, kur atrodas mūsu 80 vīru lielā Cēsu rota. gaidāms katru acumirkli. Vācu vienības jau atkāpušās 22. decembri caur Cēsīm, pat nepaziņodamas par to pulkvedim Apinim, kas skaitās šī iecirkņa apsardzības priekšnieks. Nav viņam ziņu arī no virsštāba. Cēsnieku garastāvoklis nav spīdošs. Vietējo lielinieku rosība top arvienu aktīvāka.
22. decembra vakara pulkvedis Apinis izsūta Cēsu rotas izlūku patruļu Lodes stacijas virzienā, kas savā darbībā pierāda lielu attapību un, izzinājusi ar viltu no kādas lielinieku lauksar-dzes vajadzīgās ziņas un lielinieku tuvākos nodomus (uzbrukums Cēsīm nolikts uz 23. decembri), atgriežas Cēsīs. Pulkvedim Apinim izdodas sazināties ar Z. S. virsšlābu Rīgā. Viņš lūdz no Rīgas papildspēkus 2 — 3 rotu stiprumā. To apsola un uzdod viņam turoties Cēsīs, kamēr atkāpjas dzelzsbrigādcs dajas. kas pēc Z. S. virsštāba ziņām atrodas vēl Valmierā. Pulkvedis Apinis tāpēc nolemj Cēsis aizstāvēt. Pārbaudot ziņas par dzelzsbrigādes vienībām, izrādās, ka tās atrodas Kalnamuiža pie Cēsīm.
Pie pulkveža Apiņa 22. decembra vakarā ierodas Cēsu pilsētas galva un lūdz pilsētu neaizstāvēt. jo panākumu pašu vājajiem spēkiem nebūs. bet pretošanas padarīs tikai ļaunāku Cēsu pilsoņu dzīvi.
lāds lūgums, ievērojot toreizējos apstākļus, pilnīgi saprotams. Tikai, par nožēlošanu, tāda psieholoģija: ar nepretošanos cerēt mīkstināt lielinieku bardzību — bija pārāk bieži sastopama šai laikmetā … Tā jūtami mazināja tautas uzņēmību un kā vēlāk izrādījās, tomēr neglāba no lielinieku vajāšanām. Pulkvedis Apinis palika pie sava agrākā lēmuma, cerēdams uz vācu pabalstu no Rīgas, šīs cerības tomēr nepiepildījās un jau vakarā kļuva zināms, ka papildspēkus nevarēs izsūtīt (tādus 23. decembrī virsštābs gan savāca, bet tos varēja izsūtīt tikai 23. decembrī). Arī tuvāko dzelzsbrigādes vienību komandieris atteicās no operāciju atbalstīšanas pie Cēsīm un paziņoja, ka pāries uz Ieriķiem. Viņš norādīja, ka saņēmis pavēli tikai stāties sakaros ar pulkvedi Apini, lai kopīgi atkāptos uz Ieriķiem, kur sagaidami palīgspēki no Rīgas. Pulkvedis Apinis tāpēc pavēlēja Cēsu rotai (22. decembrī tās komandēšanu uzņēmās virsleitnants P ur i ņ š) būt gatavai uz iziešanu. Nakti uz 23. decembri pulkvedis Apinis, pats stādamies rolas priekšgalā, izgaja no Cēsīm. Lai maldinātu lieliniekus, viņš ar rotu sākumā ņēma virzienu uz Straupi, bet tad nogāja no ceļiem un nogriezās Ieriķu virzienā. 24. decembra rītā pulkvedis Apinis no Ieriķiem izsūtīja izlūkus Vecgulbenes un Cēsu virzienā. Cēsu virzienā izgājušie izlūki sastapa ienaidnieka priekšējās vienības Drabužu muižā, no kuras tās izsita. Vecgulbenes virzienā mūsu izlūki sastapa pretinieku vienības pie Putras stacijas. Noskaidrojās tā tad. ka Ieriķiem ienaidnieks tuvojās no divām pusēm. Pa to laiku vācu vienības jau bija Ieriķus atstājušas, kā parasts, nenogaidot saskaršanos ar ienaidnieku. Sasutis par tādu rīcību, pulkvedis Apinis ziņoja Z. S. virsštābam un apsardzības ministrijai un bija spiests, lielākiem ienaidnieka spēkiem tuvojoties un atrodoties jau gandrīz pilnīgi ielenktā stāvoklī, atiet uz Līgati. Bet arī no šejienes vācu vienības jau izvācās un vietējie lielinieki rosīgi gatavojās uz varas pārņemšanu, kāpēc ari cēsniekiem te neiznāca domātā atpūta un tie. sedzot savu atkāpšanos ar patruļām, 25. decembra rītā nonāca Griķu krogā, kur pavadīja 2 dienas, izlūkojot ienaidnieka tuvošanos Līgates virzienā un apšaudot viņa priekšējās vienības. 27. decembra

Cēsu pulka pirmais komandieris, plkv.-ltn. (tagad ģenerālis un div. komand.) K. Berķis.
rītā rotu nomainīja vācu zemessargi, kas bija ieradušies dienu iepriekš no Rīgas.
Vācu zemessargi (landvēristi) bija daudz drošāki un uzņēmīgāki cīņas biedri, nekā dzelzsbrigādes kaļ’ci vīri un viņu vadoņi, kas vairākkārt bija pametuši latvjus savam liktenim. No bojā ejas un krišanas ienaidnieka rokas ecsniekus bija paglābusi tikai pašu uzmanība. Saskaņā ar Z. S. virsštāba pavēli, cēsnieki 27. decembra vakarā ieradās Rīgā. Pieredzētais bija viņus sarūgtinājis. Tiem likās savādi arī tas, ka vairākas reizes pavēles, kādas saņēma viņi un tās, uz kādām atsaucās dzelzsbrigādes vienību komandieri, bija manāmi dažādas.
Sakarā ar notikumiem uz Rīgas-Cēsu līnijas, jau 23. decembrī bija atsaukta no Skrīveriem nelielā vācu zemessargu nodaļa, kuru mēs augstāk redzējām tur atstājot. Ievērojot lielinieku tuvošanos Cēsīm, viņu atturēšanai norīkoju bruņotu vilcienu ar 1. un 2. vācu zemessargu Rīgas rolām un vienu vadu no vācu zemessargu triecicndaļas. Šis vienības uzkrāvās bruņotā vilcienā naktī uz 25. decembri un nonāca līdz Līgatei. kur pārsteidza vietējos lieliniekus, kas jau bija saņēmuši varu savās rokās. Otrā rītā trie-ciendaļas vads nonāca līdz Ieriķiem, kur izcēlās garāka apšaudīšanās ar lieliniekiem un vācu zemessargi bi-ia spiesti atkāpties uz Līgati. Vakarā lielinieki apejošā kustībā uzbruka Līgates stacijai. saceļot lielu sajukumu vēl kaujas maz-r rīdītās vācu zemessargu rindās. Tikai ar lielām pūlēm zemessargiem izdevās salēkt bruņotā vilcienā, kuļ’š, nenogaidot savējos, jau bija uzsācis bēgšanu. Kādi 19 cilvēki no triecicndaļas tomēr vilcienā neiekļuva un izglābās tikai tādejādi, ka bruņotais vilciens bija spiests, ceļa bojājuma dēļ, pēc kādiem 7 kilom. apstāties, un tic, atšaudīdamies no vajātājiem, vilcienu beidzot panāca. Vācu zemessargi apstājās lauksardzē Siguldā. Cīņas pie Ieriķiem un Līgates tiem bija prasījušas 8 kritušus.

Igaunijas armijas virspavēlnieks ģenerālis Laidoners.
Siguldā v. z. sargus nomainīja viens «Dzelzsbrigādes» bataljons, kuru 29. decembrī pārsteidza un padzina lielinieki. Pēdējie tā nemitīgi tuvojās Rīgai un atradās no tās vairs tikai 40 kilometrus.
Frontes tuvums radīja vēl lielāku nospiestību un sajukumu Rīgā. No atklātas lielinieku sacelšanās te vēl atturēja Sabiedroto flotes atrašanās Daugavas ūdeņos un nezināšana, vai tā neņems aktīvu līdzdalību Rīgas aizsardzībā. Nelielās angļu matrožu patruļas, kas pēdējās decembra dienās naktīs apstaigāja pilsētu, bija mierīgo iedzīvotāju lielākais drošinājums. Bet nebija zināms, cik ilgi tās vēl paliks.
Lielinieku aģitācija vācu karaspēkā un ari mūsu brīvprātīgo vienībās bija sasniegusi ļoti plašus apmērus. Jāpiezīmē, ka piedzīvojumu trūkuma, lielā darba un vispārējā sajukuma dēļ arī mūsu noteicošo aprindu uzmanība karavīriem ne vienmēr bija tik liela, kā to tā laika apstākļi prasīja.
Tā cēsnieki dibināti aizrādīja, ka tūlīt pēc rotas ienākšanas Rīgā tie saņēmuši virsštāba rakstu, kuļ’ā izteikta pateicība par rotas pašaizliedzīgo darbību atkāpšanās segšanā. Šī uzslava darījusi savu iespaidu un likusi aizmirst savu tiesu nesen pieredzētās nevērības. Ka uz šo rakstu lielā mērā pani ud i mij uši apsa rdzī-bas ministrijas pārmetumi virsštāba m par līdzšinējo izturēšanos pret rotu, tas, protams, cēsniekiem palika mazāk zināms. Viņi sajuta tikai, ka p u š u uzmanība it kā nav tik liela, kā būtu pelnīju-Un savējiem jau arī visātrāk pārmet. Tāpat cēsnieki visai sāpīgi sajuta to nevarību, kāda pastāvēja Rīgā lielinieciskās aģitācijas apkarošanā, kā arī tās sekas, kas šai aģitācijai bija jau agrāk minētās Rīgas brīvprātīgo rotās. Vienu no šīm rotām, kā zināms, 29. dec. nācās izformēt. Nav mūsu uzdevums te noskaidrot vai pie šīs rotas nepaklausības bija vainīga tikai lielinieku aģitācija vien un vai tur nenospēlēja savu lomu ari diezgan veikla citas puses provokācija. Katrā ziņā šo notikumu nekavējās, kā pierādījumu latvju vienību mazvērtībai, izmantot tie, kam tas likās izdevīgi.
Ievērojot visas līdzšinējās neveiksmes, arī mūsu noteicošās aprindās bija iesakņojusies pārliecība. ka zemi pašu spēkiem neizdosies aizstāvēt. Tāpēc bija nepieciešami apskatīties pēc šiem spēkiem citur. Vispirmā kārtā, protams, pie Sabiedrotiem. Bet te šis jautājums nebija tik ātri

Igauņu armijas ģenerālis Piiders, igauņu III. divizijas k-ris Cēsu kaujās.
noskaidrojams. Pad. Krievija negaidīja. Sakarā ar to. jau drīz pēc valsts proklamēšanas bija devies uz Zviedriju Tautas Padomes priekšsēdētājs J. Čakste, lai organizētu brīvprātīgo vervēšanu Zviedrijā un citās Skandināvijas valstīs. Šo pasākumu, cik maz reāla tas arī vispār solīja, jau no paša sākuma jauca veiklas rokas, kurām Zviedrijā toreiz izrādījās lielāki sakari. Vēl bija brīvprātīgo piedāvājums tepat uz vietas — no vācu puses. To sevišķi aizstāvēja Tautas Padomes kreisākais spārns. Ar Sabiedroto piekrišanu un Tautas Padomes atļauju Pag. valdība pārbaudīja arī šo priekšlikumu. Tomēr tas nekādus pozitīvus panākumus nedeva. Dzelzsbrigāde» jau rādīja, ka šim savervētam elementam nav kaujas vērtības. ja vien. varbūt, tā priekšā nenostāda tādus mērķus, kādus Latvijas valdība, cīnoties par savas. zemes un tautas neatkarību, protams, nevarēja atbalstīt. Ar tādām izredzēm šos brīvprātīgos vilināja citi. bez Pag. valdības līdzdalības un ziņas, lai gan vēlāku izlietoja aģitācijai pret Pag. valdību kādu vienošanās projektu (29. dec. līguma projekts), kuru abas puses tomēr nebija apstiprinājušas un attiecīgās vācu iestādes nekad nav ievērojušas.
Paniskais noskaņojums bija skāris arī daļu Lautas Padomes locekļu. Tā sociāldemokrātu konference no 26.—28. decembrim bija pieņēmusi lēmumu atsaukt savus priekšstāvjus no Tautas Padomes un ieņemt pilsoņu karā» neitrālu stāvokli. Blakus tam bija nosodīta Pagaidu valdības darbība un starp citu izteikti ari pārmetumi, ka ta orientējoties uz Sabiedroto, bet nevis sociālistiskās Vācijas valdības pusi. Tik maz tad vēl noskārta, ka art vācu sociālisti nedomā tagad par literatūru, bet par politiku un ka šīs polīlikas vārdā sociālistiskās Vācijas valdības priekšstāvis uzskatīja, ka viņš «rīkotos pret savu pienākumu un muļķīgi, ja tagad nemēģinātu izlietot varbūt pēdējo iespēju vācu elementu stiprināšanai Latvijā» (A. V i n n i g, Am Ausgang ete., 50. un 85. 1. p.).
Kā vācu. tā arī citu tautību aprindas, kam tas iespējams, bija sagatavojušās atstāt Rīgu.
V i n n i g s jau bija stājies vairākkārt sakaros ar lielinieku spēku vadību, lai nodrošinātu kā vācu karaspēka iz.vākšanu, tā arī to mantu izvešanu no Latvijas, kas, pēc viņa ieskata, piederēja okupācijas iestādēm. Izvākšanas ziņā viņam bija sekmējies. Tikai pēdējo sarunvežu grupu, ko viņš bija izsūtījis 27. decembrī, lielinieki pa lielākai daļai bija nonāvējuši.
Pašās pēdējās decembra dienās gan cerība Rīgu noturēt mazliet pastiprinājās. Inčukalnā atrodošās 2 vācu zemes sargu rotas. I baterija un ložmetējnieku vads bija 31. decembrī pagaidām atsituši lielinieku uzbrukumu. Tanī pašā dienā arī Anglijas pilnvarnieks paziņoja, ka angļu flote ņems dalību Rīgas aizstāvēšanā. Nekavējoši sasauca apspriedi, kurā piedalījās angļu flotes, latvju un vācu karaspēka priekšstāvji. Sagatavoja izsūtīt no Rīgas visu daudz maz noderīgāko. Pirmā janvārī vajadzēja iziet frontē pulkv. Kalpa-k a vadībā arī instruktoru rezervei un Cēsu rotai. Tomēr izrādījās instruktoru rezerves apgādībā daži trūkumi, kas aizkavēja rotas iziešanu. Nevar arī teikt, ka iziešanas pavēle tādos apstākļos būtu atradusi sevišķu atsaucību. Nelielie ze-

Igauņu armijas ģenerālis Reeks (IIT. div. štāba priekšnieks Cēsu kaujās).
mes sargu spēki i. janvārī bija cietuši smagāku neveiksmi (starp citu pazaudējuši bateriju un zirnīši un spiesti atkāpties uz juglas pozīcijām. Ari Anglijas pilnvarnieks paziņoja, ka cskadrc nevarēs piedalīties Rīgas aizstāvēšanā, jo saņēmusi telegrāfisku paziņojumu neiejaukties nekādās operācijās.
Lielākā daļa vācu iestāžu, starp tiem arī dzelzsbrigādē neietilpstošu karavīru, bija jau atstājusi Rīgu.
Naktī no I. uz 2. janvāri apsardzības ministrija vēl strādāja, lai sagatavotu visu, kas vēl iespējams vienību ieliešanai frontē, kā arī nogaidītu ministru kabineta un vācu vadības lēmumu, sakarā ar jaunradušos stāvokli. Ministru kabineta sēdē min. prez. K. Ulmanis bija spiests paziņot, ka pec ienākušām ziņām frontes stāvoklis slikts un Rīgas krišana sagaidama visdrīzākā laikā. Angļi, ar kuriem dienu iepriekš bija sarunas par Rīgas aizstāvēšanu, kā jau minēts, saņēmuši citādu rīkojumu. Vinnigs, neraugoties uz vakardienas kategorisko apgalvojumu, ka Rīgu lieliniekiem neatdos (tomēr, kā zināms, viņš tikai dažas dienas iepriekš bija nosūtījis savu pilnvaroto pie lieliniekiem, nokāriot Rīgas izvākšanu un nodošanu lieliniekiem, red.), pēdējā brīdī paziņojis, ka vācu karaspēks Rīgu atstās. Ministru kabinets pēc garākam pārrunām tāpēc nolēma valdību pārcelt uz Jelgavu, bet ierēdņu ģimenes — uz Liepāju. Angļu misija gan bija nākusi ar priekšlikumu pārcelt Pag. valdību uz neapdraudētu territo-riju ārpus Latvijas, bet valdība atzina par pareizāku palikt Latvijas territorijū līdz pēdējai iespējai. Atsevišķām personām no valdības sastāva tomēr neliedza aizbraukt ar angļu kara kuģiem.
Ap Plkst. 2 naktī ministrijā ieradās J. Zālī-tis un paziņoja ministru kabineta lēmumu un ka vācu iestādes eere uz ērtāku aizstāvēšanos vēl no pasaules kara stipri nocietinātās vācu Olaines pozīcijās.
Pēc apsardzības ministra vārdiem, sakara ar jaunradušos stāvokli, valdība vairs negarantē nevienam par tālākās darbības iespējamību, kāpēc aps. min personāls var rīkoties, kā atrod par vēlamāku: palikt vai atkāpties tālāk Kurzemē. Tie. kas vēlas atkāpties tāļāk. varēs nokļūt līdz Jelgavai Pag. Valdības vilcienā, kas aties no Rīgas 2. janvārī ap Plkst. 7. Studentu rota izies no Rīgas uz Jelgavu 2. janvārī. Pārējās vienības tiks apvienotas pulkveža Ka Ipaka padotībā un rīkosies pēc zemes sargu komandiera norādījumiem.
Sakarā ar lo studentu rotai deva sevišķu priekšrakstu:
-Valdība pāriet uz Jelgavu. Jūsu rotai jāaiziet uz Jelgavu rītdien. 2. janvāra vakarā; tūlīt speriet visus vajadzīgos soļus šī gājiena sagatavošanai.
Citas visas latviešu karaspēka daļas tiek apvienotas apakšpalkavnieka Kalpa-ka vadībā un padotas Latvijas zemes sargu v i r spa v ē I n i ekam.»
Attiecīgu priekšrakstu nosūtīja arī pulkv. Kal pakaru.
Kā smagu triecienu nācās uzņemt to. ko varēja jau paredzēt, bet kam vēl vienmēr negribējās ticēt: Rīgas krišana bija nolemta. Jaunā valsts zaudēja lielāko daļu savas teritorijas līdz ar galvas pilsētu. Bija izbeidzies armijas organizācijas pirmais posms, kas bijis tik īss un, sācies mijkrēslī. nobeidzās vēl lielākā tumsā. Pirms 44 dienām te bija pacelts jaunās valsts karogs. Arī toreiz nebija visai daudz ēku. uz kurām tas plīvoja. Tagad tam nācās kādu laiku dot vietu citam. Latvju tauta to vēl nebija spējusi pasargāt no Šī piemeklējuma.

Latvju un igauņu karavīri pie bruņotā vilciena Cēsīs:
0 pulkv. Zcrnitāns, 2) viņa adjirt. kapt. Brcnners. 5) Igaunijas pulkv.-ltn. Reeks. 4) pulkv.-ltn. Berzis, 5&amp;gt; ritm. Gold-fclds-Zeltiņš. 6' pulkv.-ltn. V. Ozols.
Organizēšanas un cīņas Dienvidkurzeme

No Rīgas līdz Ventai

1919. g. 2. janvāri Pag. valdība nepilnā sastāva (daļa valdības un Tautas Padomes locekļu ar angļu transporta kuģi izbrauca uz ārzemēm) atstāja Rīgu un aizbrauca uz Jelgavu. Ar valdības vilcienu izbrauca ari daļa apsardzības ministrijas personāla. Vācu iestādes bija jau Rīgu atstājušas. Vācu pilsoņu interešu aizstāvēšanai Vinnigs gan bija atstājis Rīgā dažas vācu sūtniecības personas ar lielāku stirnu naudas, bei naudu piesavinājās lielinieki un pašu pārstāvju liktenis kļuva visai nožēlojams. 2. janvāra vakarā atstāja Juglas pozicijas vācu zemes sargi un caur Rīgu devās uz Jelgavu. Tad pat izgāja no Rīgas arī Studentu rota. Pārējās latvju vienības pulkveža K a 1 p a k a vadībā vēl palika Rīgā, lai līdz pilsētas izvākšanai uzturētu kārtību un segtu vācu spēku atkāpšanos.
Pilsētā, blakus galīgai nospiestībai, kas bija redzama lielākās daļas iedzīvotāju sejās, valdīja jau visas tās haosa un tumšā elementa parādīšanās pazīmes, kas tik tipiskas tādam stāvoklim.

Cēsu pulka bij. skolnieku (8.) rotas karavīru apbalvošana ar Triju zvaigžņu ordeni 1929. g. 15. sept.
fC a 1 p a k a bataljona karavīri tā apraksta pēdējo nakti Rīgā:
«Baiga bija nakts no 2. uz 3. janvāri. Vakaram iestājoties, sevišķi stipra šaudīšanās bija dzirdama Rīgas preču stacijās rajonā. 1 ur izsūtīja Cēsu rotas patruļu ar ložmetēju. Izrādījās, ka še 2. Rīgas apsardzības rotas kareivji, lielinieku aģitatoru uzmudināti, bija sākuši apšaudīt no Rīgas aizbraucošos vāciešus. Cēsu rotas karavīriem parādoties, šaudīšana apklusa. Pēc neilga laika Latviešu biedrības namam pa Krišjāņa Barona ielu no stacijas puses sāka tuvoties pūlis, dziedot «Ar kaujas saucieniem uz lūpām.» Cēsu rota, kura atradās Latviešu biedrības namā, uzstādīja pret pūli savus ložmetējus. Dziedāšana apklusa, pūlis izklīda.
Drīz atkal bij?» dzirdama stipra šaudīšanās pie Eksportostas. Te iedzīvotāji laupīja vācu karaspēka noliktavas. Ostā stāvēja vēl vācu transporta kuģi. Lz viņiem ņēma tikai kareivjus, bet lielie mantu krājumi, kā zirgi. rati. ieroči, palika krastā, jo kuģi tos nespēja uzņemt. Ieročus, kurus vēl dienā liedza latviešu kareivjiem, tagad atstāja lieliniekiem par laupījumu. Vācu kareivji krastmalā pārdeva visu par smiekla naudu.

Ziemeļarmi.ja ar pulkv. Zemitanu un plkv. Kalniņu priekšgala pee uzvaras ciņu
laukā, ienāk Rīgā.
Pēkšņi pilsētas centru apspīdēja sārta ugunsgrēka liesma. Dega bij. vācu teātris, tagadējā nacionālā opera, šaudīšana ik brīdi pieņēmās. Ostā vēl stāvēja angļu .kara kuģi. Viņu prožektoru stari taustīja ziemeļu apvārksni. mulsinādami pie Juglas stāvošo pretinieku. Rīga šinī nakti •ūja neaizsargāta no pretinieka, jo pēdējās vācu karaspēka daļas atkāpās cauri Rīgai jau vakarā. Mūsu karavīru stāvoklis bija šo nakti ļoti neapskaužams. Visas rotas savilkās kopā Latviešu biedrības nama tin visu nakti nesa grūtu patruļu dienestu. Tikai pateicoties pulkv. Kalpa ka enerģijai un noteiktai rīcībai, vietējie lielinieki neuzdrošinājās neko citu darīt, kā īikai vest pastiprinātu aģitāciju. Aģitātori gan mēģināja piekļūt arī Kalpaka rotām, cerēdami uz panākumiem kā pie Rīgas apsardzības rotām, bet viņu pūles bija veltas. Pēc pusnakts pulkvedis Kalpaks, saskaņā ar saņemto rīkojumu, pavēlēja rotām būt gatavām iziešanai no Rīgas rīta agrumā.» (Pulkv. Kārlis Ramais. Kalpaka bataljons ne-atkaribas cīņās». CMXX1X.: 38. un 39. 1. p.)
Kalpaka stāvoklis, kā jau redzējām, bija |oti grūts. Lielinieku ceļš uz Rīgu bija pilnīgi brīvs un tie kurā katrā acumirklī varēja parādīties Rīgā. Tāpat kuru katru brīdi varēja notikt iepludināto lielinieku sacelšanās, kas, uzbrūkot pilsētas mūros ieslēgtiem nelieliem latvju spokiem. varēja padarīt visai smagu viņu stāvokli ur pat pilnīgi nogriezt jebkādu atkāpšanās iespēju. Vajadzēja rēķināties arī ar padoto gara stāvokli tādos apstākļos. Piespiedu varas kalpaka 111 nebija nekādas. Viss atkarājās vienīgi no pašu padoto karavīru apzinīguma un uzdevuma izpratnes. Bet bija diezgan grūti runāt par noteiktu uzdevumu, kad aiz tā — segt pilsētas iz-vākšanu — nav vairs skaidrības par iāļāko, kad neviens vairs nevar pateikt, vai Rīgā atstāto vienību paturēšana vairs valdībai vēlama. Pilnīģi saprotams, ka šinī sajukumā, kur vairs nebija skaidrākas ainas par tuvāko darbību, valdība turējās pie ieskata nevienam vairs neko noteiktu neuzdot un ļaut. lai pasīvā izlasē paliktu tikai uzticamākie. Bet tikpat saprotams arī, ka pat visuzticamākos bija savs pamats bažām, vai viņu palikšana uzupurēšanās vietā neliek uzskatīta par apgrūtinājumu, šie jautājumi — atklāti vai apslēpti -— pacēlās ikvienā un. blakus tai depresijai, ko radīja katastrofiskais līdzšinējā darba sabrukums un tumšā, nepārredzamā rītdiena, vēl lielākā mērā iespaidoja Rīgā palikušo karavīru garastāvokli. Dažādas baumas, kādas tādos apstākļos rodas, tāpēc nepalika gluži bez sava iespaida, sevišķi mazāknosvērtos un tajos, kam lielinieku iebrukums. likās, nedraudēja ar tiešām dzīvības briesmām. Var droši teikt. — ja lielai daļai nedraudētu šīs briesmas. Rīgā atstāto vienību skaitliskais sastāvs būtu kļuvis vēl ievērojami mazāks. Tāpat. — kā daudz maz noteiktāka rīcība vai uzmudinošāks vārds no auioritālīvāko atbildīgo personu puses būtu paturējuši šaīs vienībās nevienu vien pilnīgi uzticamu un noderīgu karavīru (šaubīgākais sastāvs jau bija nodalījies tūlīt 2. janvāra rītā). Protams, vajaga tikai iedomāties toreizējos apstākļus, lai saprastu, ka te neviens nav vainojams.
Neskatoties uz visai smago situāciju, pulkv. Kalpaks tūlīt pierādījās par mierīgu un aukstasinīgu vadoni, kas ātri ieguva padoto kapavīru uzticību. Mēs viņa rīcību naktī no 2. uz 3. janvāri kārtības uzturēšanā pilsētā pa daļai jau redzējām augšējā Kalpaka bataljona cīņu apraksta citātā.

Cēsu pulka rezerves bataljona (vēlaka 6. Rīgas kāju. pulka) štābs. Vidu: bat-ona k-ris pulkv. šmidts, pa kreisi no viņa ltlkapt. Kalējs.
2. janvārī pulkvedis Kalpaks saņēma zemessargu komandiera majora Šeiberta direktīvi. kuļā bija norādīts: l) ka ienaidnieks līdz šim vēl nav nācis sakaros ar arjergardu pie Ju-glas un. acīmredzot, lēni virzās uz priekšu. Arjer-gards Plkst. 18 sāks atiet no Juglas caur Rīgu un apstāsies Jelgavas priekšpilsētā, ku.ru turēs vēl arī 3. janvārī.
2) Kalpaka bataljonam jānodrošina arjer-garda iziešana caur pilsētas austrumdaļu un jāuztur kārtība galvas pilsētā, ar stingru roku apspiežot laupīšanas un lielinieku ālēšanos.
3) 3. janvārī Plkst. 12 Kalpaka bataljonam slēgtā ierindā jāpāriet pār Rīgas tiltiem, nodrošinot pārejas pār tiem, un 4. janvārī jāsasniedz Olaines pozīcijas pie Rīgas-Jelgavas šosejas. Te pie tilta tam jānogaida tālākas pavēles.
Šī direktīvo, laikam, grozīja kādu agrāku rīkojumu, jo pulkv. Kalpaks ziņo telefoniski zemos sargu komandierim, ka 2. janv. Plkst. 16 saņēmis pavēli aizsargāt Rīgas austrumdaļu līdz 3. janv. Plkst. 6 no rīta. 3. I., Plkst. 7 no rīta tam jāpāriet Daugavas tilti un jādodas tieši uz Jelgavu. Tālāk Kalpaks ziņo: «Saskaņā ar šo pavēli izsūtīju patruļas, katru 7 vīru stiprumā, ar uzdevumu apspiest katru miera traucējumu un laupīšanu. Bez tara uzdevu visām rotām 3. I. Plkst. 7 pāriet Daugavas tiltus un doties tieši uz Jelgavu. Šo pavēli devu tāpēc, ka man padotām rotām nav ne kēku, ne zirgu, ne arī patronu lenču ložmetējiem, jo vācu iestādes mums šīs lietas neizsniedz. Tā kā mums ir uzturs katram vīram tikai I dienai, kas ir pie katra atsevišķa cilvēka, tad mums bez kavēšanās jādodas uz Jelgavu. Tā kā arjergarda daļas šodien (t. i. 2. I.) ap pīksi. 6 vakarā izies caur Rīgu, tad lūdzu paziņot, vai mana pavēle par atiešanu Plkst. ?, 3. I. paliek spēkā jeb tā grozāma. Tā kā bez tam izplatījušās ziņas, ka lielinieki jau šodien ieņems pilsētu, tad sāk jau izklīst daudzi no man padotiem ļaudīm un negarantēju, vai varēšu noturēties tik ilgi.
Pulkvedis K a 1 p a k s.»
virsštābs piekrita Kalpaka pavēlei un 3. I., pīkst 6 no rīta latviešu rota» sāka virzīties cauri -ārīgai uz dzelzs tiltu.
kad rot.as pārgāja tiltu.

Cēsu pulka un ziemeļarmijas artilērijas ienakšana Rīga.
Du'kvedis Kalpaks viņas apturēja, lai pārliecināji cik sekojuši viņa pavēlei.
Gandrīz pilnā sastāvā bija iznākusi instruktoru rezerve (ap 130 cilv.) un Cēsu (ap 80 cilv.) rota.
No Latgales roiām bija palicis visai maz. No skaitliskā ziņā vislielā-kām Rīgas apsardzības rotām — tikai 10—15 cilvēku. Daži cilvēki bija pienākuši arī no idzenu-nodibinātām sīkākām br īvpratīgo viembam. Pavisam ar šām vienībām bija iznākuši no Rīgas mazliet pāri par 200 karavīru. Siudenlu rota dienu iepriekš bija izgājusi ap 190 vīru sastāv ā. Tā tad viss mūsu nacionālais karaspēks. kas bija palicis pēc Rīgas krišanas, tin bija pilnīgi uzticami, bija ap 400 karavīru. Līdz galam savu likteni ar jauno valsti bija saistījis samērā neliels pulciņš, sastāvošs gandrīz vienīgi no mūsu jaunās intelligences.
Vēl nesakausēti vienā kopībā, sadalīti divās daļās (studentu roiā un pārējos), notikumu nomākti un apzinādamies savu skaitlisko niecīgumu pret uzmācošos ienaidnieku, drūmi tin bez gaišāka nākotnes cerību iestaro juma. tomēr pārak lepni, lai pagurtu un padotos, mezdami pēdējo skatu uz pilsētu, kur vēl tikai 6 nedēļas atpakaļ proklamēja Latvijas valsts neatkarību, bet no kuras tagad atskanēja reli šāvieni uz viņiem, šie karavīri smagiem soļiem iesāka savas gaitas uz Kurze-nies pusi. Kas būs tur, kāds liktens priekšā, vai kādreiz vēl atgriezīsies: un kā: kā uzvarētāji vai nomāktie; vai doma par Latvijas valsti tiešām bijusi tikai fantastu sapnis, ko jau tagad satriekusi tumšā īstenība un pa daļai arī pašu tautas trulā vienaldzība vai vēl kas ļaunāks (kas ir šie šāvēji, kuru lodes brīžam iesvelpjas pār galvām?) — lūk, jautājumi, kas līdz ar griezīgo ziemas aukstumu apņem soļotāju rindas, izejot no sirmās latvju zemes galvas pilsētas.

Pagaidu valdība atgriežas Rīga (aiz min. prez. K. Ulmaņa, apsardzības
ministrs J. Zalītis).
Ap Plkst. 10 no rīta pār Daugavu no Kurzemes puses Rīgā ienāca pirmā lielinieku jātnieku patruļa. Ap Plkst. 12 tur ieradās arī pirmie Pad. Krievijas kājnieki no 3 latviešu sarkano strēlnieku pulka. Viņus apsveikt bija izgājuši pretim ugunsdzēsēji un kāds eksprešu artēlis, bet arī šos sagaidītājus pārsteidza (uzvarētāju» izskats: tie pa lielākai daļai ļoti slikti ietērpti un viņu izturēšanas izaicinoši brutāla.
Jelgavā, kur studentu rota ienāca 3. janvāra rītā. bet pulkv. Kalpaks ar pārējiem tās pašas dienas vakarā un bija spiesti apmesties nekurinātās telpās, stāvoklis izrādījās vēl ļaunāks nekā sākumā domāts. Vācijas karaspēka demorāli-zācijas pazīmes bija te vēl daudz spilgtāk manāmas nekā agrāk. Tās vairs nebija karaspēka vienības, bet lielāki vai mazāki vācu kareivju bari, kas drūzmā centās ieņemt no Jelgavas atejošos vilcienus. Par aizstāvēšanos stiprajās Olaines po-zicijās. ko vācu atbildīgās iestādes noteikti solīja Rīgā. tagad pat vairs nerunāja. Vinnigs gan nāca vēl ar kādu plašāku palīdzības projektu Pagaidu valdībai, bet šis piedāvā-

Armijas virspavēlnieks un apsardzības ministrs ģenerālis Simonsons. (Arm. virspavēlnieks no 10./V1I. līdz 16./X. 1919. g.; apsardzības ministrs no 15./VII. līdz 10./IX. 19)9. g.)
jums savā būtībā nenozīmēja palīdzību jaunai valstij. bet gan vācu nodomu sankcionēšanu Baltijā. Neskatoties uz lielo naudas aizdevumu, ko savā priekšlikumā pieņemšanas gadī jumā solīja izgādāt Vinnigs. kā arī uz ārkārtīgi kritisko stāvokli. kas bija radies pēc Rīgas krišanas, valdība bija spiesta no tādiem palīdzības noteikumiem kategoriski atteikties. Līdz ar to arī bija skaidrs, ka Jelgavai draud tāds pats liktenis kā Rīgai, proti, krišana ienaidnieka rokās. Nelielie latvju un vācu zemes sargu (skaitliski apmēram līdzīgi latvjiem, tikai ievērojami labāk apbruņoti, bet iotiesu vairāk cietuši līdzšinējās sadursmēs) spēki ir par vājiem kādas nopietnākas frontes uzstādīšanai.
Valdība tāpēc nolēma pārcelties uz Liepāju un ņemt savai apsardzībai līdzi studentu rotu. Pēdējās brašais izskats vēl 4. janvāra pēcpusdienā pārsteidza jelgavniekus, kad tā, tērpta savos puskažociņos, franču bruņu cepurēm galvā un šautenēm plecos, dziedot latvju tautas dziesmas, slēgtās rindās defilēja pa pilsētas ielām, demonstrējot latvju nacionālā karaspēka esamību.
4. janvara vakarā aps. min. Zālītis ataicinātiem vienību komandieriem paziņoja valdības lēmumu pārcelties uz Liepāju. Uz turieni jāpāriet arī studentu rotai. Visi pārējie līdz ar Kalpak u iznākušie karavīri paliek plkv. Kalpaka padotībā kā latvju atsevišķais bataljons, kas savukārt 'paliek zemes sargu komandiera padotībā. Uzskatu. ka saformētās vienības nedrīkst atrauties no frontes un dot iemeslu pārmetumiem, ka latvju karavīri vēl nepiedalās zemes aizstāvēšanā, uzsvēra lielākā daļa pašu klātesošo karavīru, starp tiem arī pulkvedis Kalpaks.
Valdība bij nodomājusi atstāt Jelgavu 6. janvārī. kad tai Vinnigs bija apsolījis vajadzīgo dzelzsceļa sastāvu, ar ko pārvest valsts arehivu, valdības locekļus un ierēdņus, bet jau 5. janvārī nāca zināms, ka vācieši pabeigs pilsētas evakuāciju jau todien un 6. janvārī vairs nekāda kustības sDējīga ripojošā sastāva Jelgavā nebūs. Pats
V i nnigs ar savu ka nelej u Jelgavu bija atstājis jau 5. janvāra dienā. Ar lielām pūlēm valdībai līdz ar vadu studentu izdevās iekļūt vienā no pēdējiem vilcieniem. Studentu rotas parēja daļa izbrauca uz Liepāju ar pēdējo vilcienu naktī no 5. un 6. janvārī.
Pa zemes ceļu uz Jelgavu izgāja daļa (ap 40 cilv.) no Kurzemes aps. iecirkņa priekšnieka saformētās Jelgavas brīvprātīgo rotas. kapt. Artum-Hartmaņa vadībā. No šiem karavīriem Liepājā saformējās pirmais latvju eskadrons. Tāpat pa zemes ceļu gāja daļa bēgļu, kas vairījās no lielinieku varmācībām.
Tūlīt pēc Rīgas krišanas zemes sargu virsštābs paziņoja par izformētiem apsardzības iecirkņu štābus. Pašā virsštāba arī bija notikušas pārmaiņas: štāba priekšnieka kapteiņa Dietricha vietā bija iecelts kapteinis Boekmanis. kurš tagad pagaidām izpildīja arī zemes sargu komandiera pienākumus majora Še i bērta vietā. Pēdējais, cik zināms, nesaskaņu dēļ ar vietējiem vāciešiem. bija spiests savu posteni atstāt.
Neskatoties uz visu ārkārtīgi grūto stāvokli un vājajiem spēkiem, zemes sargu virsštābs operāciju vadībā parādīja atzīstamu noteiktību. Zemes sargu komandieris tomēr nebija patstāvīgs un bija padots vācu okupācijas spēku vadībai, kaut arī tā kaujas vienība, kas operācijās reprezentēja pēdējo — Dzelzsbrigādc — bija skaitliski ļoti niecīga un kaujas spēju ziņā visai mazvērtīga.
5. janvārī pulkvedi» Kalpaks izdeva savu pirmo pavēli latvju atsevišķam bataljonam:
Pavēle par latviešu atsevišķo bataljonu.
Nr. 1. 5. janvārī 1919. g.. ļelgavā.

§ 1.

Ar Apsardzības ministrijas priekšrakstu no
5. janvāra š. g. Nr. 551 es esmu iecelts par Latviešu atsevišķā bataljona komandieri ar atsevišķā bataljona komandiera tiesībām.
Latviešu atsevišķam bataljonam tiek piedalītas: 1) virsnieku instruktoru rezerves rota. 2) Latgales virsnieku rota ar savām nodaļām, 3) T.atgalēs apakšvirsnieku rota. 4) Cēsu rota. 5) otrā zemessargu rota. 6) trešā zemessargu rota.

§ 2,

Visas augšā minētās rotas apvienotas divas rotās, kuru sastāvs būtu sekošs:
I. rota:
Virsnieku rezerves rota Latgales virsnieku rota rotas komandieris kapt. B a lodi s.

II. rota:

a) Cēsu rota
b) otrā Latv. apsardz. rota
c) trešā Latv. apsardz. rota ;
d) Latgales apakšvirsnieku rota zem rotas komandiera št.-kapitana Skuj i ņ a.
Piezīme. Cēsu rota tiks skaitīta otrā rotā. kā pirmais posms ar poručiku P n r i ņ u. kā posma komandieri.
Latgales apakšvirsnieku rota uti otrā Latv. zemessargu rota, kā otrais posms ar praporščiku G r i b o v -s k u kā posma komandieri, trešā Latv. Zemessargu rotu, kā trešais posms, ar porueiku P ē t c r s o n u kā posma komandieri.

§ 3.
Pamatojol ies uz man dotām tiesībām, ieceļu:
1) Par saimniecības apakšvirsnieku rotas komandieri poručiku R u b u 1 i.
2) Par saimniecības pārziņa palīgu no Latgales virsnieku rotas—poručiku E r g 1 i.
3) Par bataljona adjutantu no Latgales virsnieku rotas — poručiku Libert u.
4) Priekš sakaru uzturēšanas no virsnieku rezerves rotas — praporščiku Ķīseli.
5) Par naudas maksātāju praporščiku R u -b u 1 i.
6) Par rakstvedi — Jāni R u b u 1 i.
Latviešu atsevišķa bataljona komandiers Ap. palkavnieks K a 1 p a k s.
5. janvāra vakarā, saskaņā ar saņemto pavēli, bataljons izgāja uz vecām Olaines pozieijām. Bataljons bija sūtīts nomainīt vienu vācu bataljonu. Kā agrāk no Rīgas, tā tagad latvju un vācu zemes sargiem bija jāsedz okupācijas iestāžu un viņu karaspēka izvākšanās.

Kurzemes divizijas komandieris pulkv. Balodis saruna ar ģen. Simonsonu.
Bataljons ieņēma poziciju pie Dalbiņiem uz Rīgas-Jelgavas šosejas. Pa labi pie Vecmuižas atradās vācu landesvēra trieciena daļas 2 vadi, viens vads vācu jēģeru un Dzelzsbrigādes rota.
6. janvārī latviešu frontē pagāja mierīgi, pretinieks no Rīgas puses nerādījās. Turpretim lan-desvēram, kas stāvēja pie Vecmuižas, 6. janvāra rītā bija uzbrukuši stipri lielinieku spēki. Landesvēra kreisā spārnā atrodošās vācu Dzelzsbrigādes rota atkāpās un atklāja landesvēra kreiso flanku. Ceļš uz Jelgavu bija atgriezts un landesvērs, gandrīz pilnīgi ielenkts, ar lielām grūtībām izsitās uz dienvidiem — uz Bausku. Bauskā tas uzdūrās atkal uz lieliniekiem, domājams vietējiem, bet šoreiz viņus sakāva un Bausku ieņēma. Turpretī Dzelzsbrigādes rotu (Kompagnie «Berlin»), apm. 100 vīru stiprumā, Iecavā atbruņoja kādi 25 vietējie lielinieki.
7. janvāra rītā pulkv. Kalpaks izsūtīja pa šoseju uz Rīgu bataljonam piedalīto vācu bruņoto automobili Instruktoru rotas karavīru pavadībā :in izlūkus uz Ķekavu. Bruņotam automobilim izdevās nokļūt līdz Torņakalnam. No Rīgas tieši uz priekšu, uz Jelgavu, pretinieks vēl nebija sācis virzīties, bet tai pašā laikā bija izvirzījies līdz Vecmuižai un Iecavai un pēc iedzīvotāju nostāstiem. ar stipriem spēkiem izgājis uz Tukumu. Acīmredzot, paliekot centrā (Rīgā) uz vietas, viņš centās ar saviem abiem spārniem aptvert vācu un latviešu daļas. Tagad Jelgava visvairāk bija apdraudēta no austrumiem. no Vecmuižas uti Iecavas mises, jo ceļš no šejienes bija tagad pretiniekam4 brīvs.
7. janvāra vakarā latviešu bataljons, saskaņā ar z. s. virsštāba rīkojumu, ieņēma Iecavas līniju.
Sakarā ar radušos stāvokli dzelzsbrigādes komandieris izdeva atkāpšanās pavēli no Jelgavas.
Atkāpšanās sākums no Jelgavas nozīmēts uz 8. janvāra ritu. gala mērķis dzelzsbrigādei — pāri par 90 kilometru no Jelgavas atstātie Možeiki. Acīmredzot, vācu nodoms pēc iespējas ātrāk atraisīties no pretinieka.

Bluķus pa. kreisi:
Ministru prezidents un apsardzības ministrs k. Ulmanis (aps. min. no 10.,IX. 1919. g. lidz 18.1 VI. 1920. g.) ministru kabineta locekļu vidū 1920. g. armijas parādē. No min. prez. pa kreisi — ārlietu ministrs leitn. 7.. Meie-rovjes; pa labi — iekšl. min. A. Bergs, apsardzības min. b-dris pulkv. Kaimiņš (no 8./IX. 1919. g. lidz 5J./L 1924. g.) un sat. min. 1. Hermanov-k i s.
Protams, šādos apstākļos arī latvju un vācu nelielajiem zemes sargu spēkiem nebija iespējams Jelgavu aizstāvēt.
Nakti no 7. uz 8. janvāri latviešu bataljons pavadīja pozīcijās pie Iecavas upes. Naktī pienāca ziņa. ka lielinieki ieņēmuši Garozes staciju. Tagad jau latviešu bataljona atkāpšanās ceļš uz Jelgavu bija apdraudēts. Plkv. Kalpaks deva rīkojumu atstāt Iecavas upes līniju un doties uz Jelgavu. Jelgavā bataljons ienāca pulksten 9 rītā
8. janvārī, kad pēdējās vācu valsts karaspēka daļas izbrauca no Jelgavas uz Šauļu pusi.
Pēc saņemtā rīkojuma 8. janvāra rītā Latviešu atsevišķam bataljonam bija jāatstāj Jelgava. Reizē ar latviešu bataljonu Jelgavu atstāja arī barona R a d e n a rota un vācu zemes sargu artilēristi ar lielgabaliem.
No pēdējām Jelgavas nomalu mājām vietējie lielinieki apšaudīja aizejošos karavīrus. Pilsētā atskanēja spēcīgi dārdiem, — vācieši spridzināja tiltus un noliktavas, lai nekas nekristu ienaidnieka rokās.
Zemes sargi devās pa lielceļu uz Dobeli.
8. janvāra vakarā Latviešu bataljons sasniedza Dobeli, kur apmetās arī virsštābs un vācu zemes sargu (landesvēra) daļas. Gājiens bija grūts, īsā ziemas dienā bija jānoiet ap 30 km. pa smagu ceļu. Šķūtniekus pulkv. Kalpaks neļāva ņemt, lai nesarūgtinātu pret latviešu karaspēku zemniekus. Vācu landesvēra nodaļas pa ceļam uzspridzināja dažās vietās tiltus, lai kavētu pretinieka virzīšanos uz priekšu. Dzelsbrigāde sasniedza K r imūnas.
Dobelē 2. (Cēsu) rotas komandēšanu pieņēma virslcitn. Pūriņš.
9. janvāri Latviešu bataljons pārgāja uz Jaun-sesavu. R a de n a rota uz Bēni. virsštābs uz Ciroli. Landesvēra baterija virzījās kopā ar Instruktoru rotu. Ceļš bija apledojis. Instruktoru rotai bij daudzās vietās ar rokām jāvelk lielgabali.
Tai pašā dienā Dzelzsbrigādc sasniedza Vec-auci.
Par kalpakiešu palīdzību artilērijai zemes sar-šlābs 11. janvāra pavēlē izteica pateicību:
Kalpaka trieciena bataljons 9. I. priekšzīmīgi palīdzēja artilērijai pārvarēt gājiena grūtības. Artilērijai jācenšas, pie pirmās izdev ības parādīt bataljonam savu pateicību kaujā .
10. janvārī landesvēram pievienojās iā kaujas nodaļa, kura pēc kaujas pie Vecmuižas atkāpās uz Bausku. Viņu padeva Radena komandai.
1. janvārī Latviešu bataljons saņēma virsštāba pavēli, ktiļ-ā bija teikts, ka Dzelzsbrigāde no Vec-

Ģenerālis grāfs fon der Colcs (pa kreisi) ar Bermondtu (pa labi) gatavojoties uzbrukumam Rīgai. noskatās dzelzdivizijas parādē. Jelgavā.
auees turpinās atkāpties virzienā uz Liepāju un ka Latviešu bataljonam ar landesvēra jāieņem līnija
— Vecauce-Lielauce.
Saskaņā ar šo pavēli, Latviešu bataljons ar vienu artilērijas vadu 12. janvāri pārgāja uz Lielauci. Rudeņa rota ar pionieru komandu un vienu artilērijas vadu uz Vccauci. kur iepriekš bija Dzelzsbrigāde: virštabs novietojās Vecauces pilī.
naktī uz 16. janvāri lielinieki uzbruka musu rotām Lielaucē. )

Salīdzinot karaspēku novietošanas vietas, redzam. ka Dzelzsbrigāde pa visu atkāpšanās laiku no Jelgavas arvienu novietojās tā. lai atrastos Latviešu bataljona un landesvēra aizmugurē un aizsardzībā.
Visi zemes sargu spēki frontē tagad apmēram bija šādi: Latv. utsev. bataljons (Kalpaka) apm. 200 vīru. trieciendaļa (bar. M a n t e i f e ] u vadībā) ap 300 v.. Rade 11 a rota — 135 v., 11 ā 11 a kav. nodaļa — 30 v.. Sicverta baterija — 2 lielg.. krievu rota — 50 v.. kopsumā apm. 700 vīru. kas pēc skaita atbilda apm. vienam Pad. Krievijas pulka bataljonam. (Dzelzsbrigāde bija ap 200 cilvēku. bet tā bija pagaidām kaujai nederīga ) Padomju Krievija turpretī bija iebrukusi Latvija ar 3 pastiprinātām brigādēm. Jāievēro ari. ka sevišķi vācu zemes sargu toreizējās kaujas spējas ne pilnā mērā atbilda viņu skaitam. Neskatoties uz atzīstamo personīgo dūšību. vācu zemes sargu lielākā daļa tomēr bija neapmācīti ļaudis, kas tikai tagad sāka rīkoties ar šauteni. Arī viņu vadoņi bija pa lielākai daļai jauni, maz piedzīvojuši virsnieki. Zināmas grūtības radīja arī jaunais (vācu) apbruņojums, sevišķi ložmetēju apkalpes ziņā. ĻDie Baltiselie Landesvvelir . 13. 1. p.).
14. janvārī Latviešu bataljona komandieri uzaicināja pie sevis virsštāba priekšnieks. Iiauptmans fon Boekmans. Viņš kopā ar pulkvedi Kul paku un citiem virsniekiem noturēja apspriedi par acumirklīgo stāvokli un varbūtējo kara darbības veidu. Apspriede nāca pie slēdziena, ka jāved parti-zaņu karš visaktivākā veidā un lielinieku pārspēkam jāstāda pretī aktivitāte, ātra kustība un mūsu karavīru lielākā inteliģence. Nolēma, ka jāsūta no Latviešu bataljona un arī no landesvēra priekš-stāvji uz Liepā ju pie apsardzības ministra, lai noskaidrotu vispārējo stāvokli un no savas puses informētu viņu par vēlamo kara darbības veidu.
No Latviešu bataljona šinī nolūkā uz Liepāju devās kapteinis Balodis un virsi. S m i I g a.
Pieminētā apspriedē arī noskaidrojās, ka ienaidnieka pasivitātes pieņemšanās stāv sakarā ar lielinieku pulku demoralizēšanos un lielas daļas viņos kalpojošo latviešu vēlēšanos ātrāk nokļūt savās mājās dzimtenē, kāpēc stipri pieņēmusies dezertēšana. Tāpat bija manāms, ka lielinieku valdība sāk nopietni nervozēt .Igaunijas frontes dēļ. Tas viss pacēla apspriedes dalībnieku gara stāvokli. Tie. it sevišķi pulkv. K alp a k s un arī virsštāba priekšnieks, jau izteica pārliecību, ka tādos apstākļos nav vairs tālu stunda, kad arī mums no aizstāvēšanās būs iespējams pāriet uzbrukumā. Tomēr ienaidnieka stāvokļa pasliktināšanās Igaunijas frontē spieda to pielikt lielāku enerģiju Kurzemes frontes likvidēšanai. Gluži negaidot jau
Bataljona apsardzība bija izlikta šādi: viena apture no Virsnieku rotas (14. janvārī rotas bija pārdēvētas: I. — par Virsnieku rotu. II. — par Cēsu rotu) atradās uz ceļa krustojuma pie Lielauces mežsarga mājas, no viņas apmēram vienā kilometrā uz austrumiem uz ceļa krustojuma bija nostādīta sardze. Sardze atradās uz paaugstinājumu nogāzes un no Šejienes varēja labi pārredzēt priekšā esošo līdzenumu un ceļus no Dobeles puses. Otra apture (arī no Virsnieku rotas) atra-Jfis uz Tukuma lielceļa, kur ceļš no Lielauces iziet uz Tukuma ceļu. Trešā apture (no Cēsu rotas) bij skolā, netālu no mācītāja muižas, pie ceļa krustojuma.
Nakts bija ļoti tumša. Pēc pusnakts sacēlās sniega putenis. Ap pulksten diviem nakti, sargi, kuri stāvēja uz ceļu krustojuma austrumos. pamanīja atsevišķus ienaidnieka jātniekus un viņiem sekojošus kājniekus. Lai padotu ziņu mūsu karavīriem par draudošām briesmām, viens no sargiem skriešus devās uz Lielauces pili, kur nakšņoja mūsu rotas, otrs uz apturi pie mežsarga mājas. Dziļais sniegs traucēja skriešanu, pretinieks .sekoja uz pēdām. Tomēr vēl pēdē jā brīdī sargi paguv a nonest ziņu par draudošām briesmām.
Virsnieku rotas apture zem pretinieka pārspēka spiediena sāka lēnām oa dziļo sniegu atkāpties no mežsarga mājas uz Lielauci.
Pilī atrodošies karavīri bija uz cīņu jau sagatavojušies. Virsnieku rota jau bija iesākusi sīvu cīņu uz mazu attālumu pie pils parka. Lai nodrošinātu flankus. pulkv. Kalpaks pavēlēja vienai daļai no Cēsu rotas iet virzienā uz Auces krogu un tālāk uz Auces mežsarga māju. pārējiem Cēsu rotas kareivjiem doties uz kreiso spārnu, lai apietu ienaidnieka labo flanku. Ienaidnieks, redzot, ka Cēsu rota sāk aptvert viņa flankus un sastopot centrā sīvu pretošanos, neizturēja un metās bēgt atpakaļ uz dažu kilometru attālo mežu. Dziļā sniega dēļ ienaidniekam sekot bija grūti.
Apmēram pēc kādas pusstundas ienaidnieks atkal mēģināja uzbrukt, bet Virsnieku rota viņu ar zaudējumiem atsita.
) Kalpaka bataljona un Baloža brigādes cīņu schemas. ņemtas no pulkv. Ramata grāmatas: Kalpaka bataljons neatkarības cīņās».
Lielāki zaudējumi bija Virsnieku rotai, kura piedalījās kaujā no paša sākuma (4 krituši un 8 ievainoti, no pēdējiem divi palika ierindā).
Mūsu rokās kritušie lielinieku gūstekņi stāstīja. ka Lielaucei uzbrucis otrā Padomju Latvijas pulka viens bataljons ar eskadronu. Visu 15. janvāra dienu Dobelē no visām pusēm esot vākti šķūtnieki, ar kuriem lielinieku bataljons vakarā izbraucis uz Lielauci. Viņu pavadījis eskadrons, šķūtnieki atstāti uz ceļa mežā un bataljons gājis uzbrukumā.
Nakts kauja pie Lielauces bija pirmais grūtākais kaujas pārbaudījums Latviešu bataljonam, ko tas godam izturēja, jo nakts kauja prasa veiklu orientēšanos, ātru darbību un stiprus nervus. Vēsts par šo kauju atstāja lielu iespaidu Liepājā. Saņemot tur apbedīšanai pirmos kritušos, bija jūtamas patiesas sēras, bet arī lepnums par saviem karavīriem. Itkā daudz dārgākas tagad bija kļuvušas Latvijas krāsas, kuļ’u sārtumā jau bija ievijušās pirmo kritušo asinis. Viņu vārdus aps. ministrija nodeva tautas atmiņai. Pieminēsim mēs arī ie viņus. Pirmie par Latviju kritušie bija: Leitnants Kārlis D a m b ī t s,
,, Fridriclīs Liepa, kara ier. Vilis Cīrulis un instruktors Jānis B ū r m e i s t a r s.
L6. janvāra rītā lielinieki bija uzbrukuši arī Vecaucei, kur atradās Radena rota un virsštābs. Te izskaisīlie zemes sargu spēki bija spiesti atkāpties no Vecauces caur Jaunauci uz Grivaišiem. Virsštābs to paziņo ja pulkvedim Kalpaka m nn reizē deva pavēli Latviešu bataljonam atkāpties uz Vecžvārdi.
17. janvārī notika latviešu un landesvēra spēku pārgrupēšana, Ra dena rota ar virsšlābu iet uz Pampaļiem. K a I p a k a bataljons pāriet uz Franču muižu, dienvidos no Pampaļiem. Virsštābs paredz tālāk visu spēku pāriešanu uz Ventas kreiso Krastu Skrundas rajonā. Dzelzsbrigādes pēdējās daļas atstāj Veikšņus (Možeiku rajonā) un atkāpjas tālāk uz rietumiem.
Ar Latviešu bataljona un landesvēra pārvietošanos uz ziemeļiem atklājās Dzelzsbrigādes fronte un Dzelzsbrigāde jau nostājās blakus pārējam karaspēkam.
Lai novērotu, kas notiek uz ziemeļiem Kurzemē. un radītu kaut jel kādu spēka illūziju. sinī virzienā izsūtīja jātnieku izlūkus.
18. janvāri latviešu bataljons kopējā gājiena ar landesvēru devās ceļā no Pampaļiem uz Skrundu.
Vakarā ieņēma Ventas līniju un novietojās: K a 1 p a k a bataljons — Lēnās. R a d e n a rota — Skrundā, virsštābs — Rudbāržos. Vezumi — Kaln-muižā un visās apkārtnes mājās.
19. janvārī Kalpaka bataljonu apmeklēja liauptmanis Boekmans. Viņš sīki informēja par kau ju pie Vecauces, apsveica mūsu karavīrus ar sekmīgo kauju pie Lielauces, ļoti atzinīgi izteicās par Latviešu karavīriem vispārīgi, bet ļoti slikti par Dzelzsbrigādi.
Pārrunāja par frontes stāvokli un turpmāko darbību. Atzina, ka Ventas līnija katrā ziņā jāuztur, līdz saformējas Liepājā papildu spēki, pēc kam tikai varētu domāt par uzbrukšanu. Haupt-manis B o c k m a n s paziņoja, ka virsštābs no sa-

Daugavas kreisā krasta sašautais Rīgas koka tilts Bermondta cīņu laikā.
vas puses nekādus šķēršļus latviešu karaspēka pavairošanai un apbruņoŠanai nelikšot, bet gan to sekmēšot. Uz dienvidiem no K a 1 p a k a bataljona atrodoties vājas Dzelzsbrigādes daļas Nigran-des rajonā. Viņas cerot uz drīzu papildu spēku pienākšanu no Vācijas.
Rajons uz ziemeļiem no Skrundas līdz Ventspilij pagaidām bija pilnīgi neaizsargāts. Tikai pašā Ventspilī alradās vāja vācu karaspēka nodaļa.
Nigrandes rajona vajadzēja atrasties Dzelzsbrigādes vienībām, bet viņa tur nebija, jo vispārīgi Dzelzsbrigade vairs nepastāvēja.
Virsštāba pavēlē uz 20. janvāri bija teikts:
«Virspavēlniecību par visiem austrumos no Liepājas operējošiem karaspēkiem ir uzņēmies majors Bišofs (jaunradamās Dzclzsdiv. komand. — red.), kura štāba nometne ir Vaiņodē. Dzelzsbrigādes vietā, kura vairs nepastāv, uz dienvidiem no landesvēra, tiks nostādītas jaunas vācu brīvprātīgo vienības. Zemes sargu kaujas spēki zem virsštāba vadības paliek Sknmdas-Lēnu rajonā».
Frontes stāvoklis šai laikā uzskatāms par ļoli nedrošu. Ventas līniju sargā tikai Kal paka bataljons tm plašā frontē izsvaidītās nelielās landesvēra kaujas nodaļas. Rezervju nekādu.
Uz Liepāju izsūtītie priekšstāvji ieradās Lēnas 20. janvārī. Nekādās iepriecinošas ziņas mūsu karavīriem viņi nevarēja atnest. Valdība Liepājā bija tāpat bez varas, kā Rīgā un vēl ierobežotāka savā rīcībā. Visa vara vēl vācu okupācijas iestāžu rokās.
2t. janvārī izsūtīja izlūkus uz Pampaļu muižas rajonu. Atgriezušies viņi ziņoja, ka lielinieki no Pampaļu rajona savākuši daudz šķūtnieku, ku rus nosūtījuši uz Saldu un, pēc vietējo iedzīvotāju ziņām, Saldū jau atrodoties lielinieki un virzoties uz Skrundu. Pampaļu rajonā lielinieki noorganizējuši bandas, ar kurām mūsu izlūkiem bijusi sadursme. Apmēram tai pašā laikā virsštābā bij ienākušas ziņas, ka 50 sarkanarmiešu liela partija atrodoties Cieceres ielejā kilometrus trīs uz austru-

Ciņa pret Golca-Bermondta speķiem kritušo apglabāšana Brāļu kapos 1919. g. 20. novembrī.

Ienaidnieka sašautais Rīgas pulvcrtornis.
miem no Skrundas, un ka pretinieku nodaļa 200— &amp;gt;00 cilvēku, pēc palīgspēku pienākšanas, uzbruks Sk rundai.
Tanī pašā dienā, 1. i. 21. janvāra vakarā pulk-
vedi Kal paku izsauca uz virsštābu Skrundā, iepazīstināja ar uzbrukuma plānu lieliniekiem, kuri virzījās uz Skrundu. Virsštāba nolūks bija uzbrukt vājām, tagad pret Skrundu stāvošam, pretinieka nodaļām un viņas satriekt, lai. līdz rezervju pienākšanai, attālinātu uzbrukumu Skrundai». Izbrukuma vadība bija nodota Ra-denam. Uzbrukumā 22. janvāra rītā. bija jāpiedalās Radena rotai un no Kalpaka bataljona mazākais 100 vīriem. Uzbrukuma izvešanai bija vēl tumsā jāsalasās pie Skrundas skolas un no Šejienes jāuzbrūk, gaismai austot, gar Saldus-Aizputes liekeļu iecirknī uz Aizupes mājām (10 klm. ausirumos no Skrundas uz Skrun-das-Saldus lielceļa) līdz Skrundai. Par pretinieku, bez jau minētām ziņām, vēl bija zināms, ka tas at-
su un Radena rotām. Pa apšaudīšanas laiku pienāca Radena pavēle Cēsu rotai atiet uz Vēršu muižu. Reizē ar to pienāca ziņa. ka Radena rota jau pārgājusi Ventu un atkāpšanās uz Vēršu muižu būtu jāizdara pa atklātu lauku zem pretinieka uguns. Sakarā ar to Cēsu rota atšaudīdamās atkāpās uz Ki'ipu mājām, jo te mežu tin krūmu segtais apvidus bija izdevīgāks. Pie Kripatu rota pārgāja pār Ventu un te ar uguni apturēja lielinieku tālāku uzmākšanos.
Ka izrādījās, tad Radena rotu. virzoties no Skrundas skolas uz Dzelzskalniem. bija pārsteiguši ievērojami stiprāki ienaidnieka spēki.

Sabiedroto flote Bolderājā, kas ar savu uguni atbalstīja Golca-Bermonta spēku padzīšanu.
Pirmo ienaidnieka tuvošanos gan Radena rota bija atsitusi, nodarot tam manāmus zaudējumus, bet lomēr tālākā sadursmes norisu rota nebija varējusi noturēties pret ienaidnieka pārspēku.
rodas 12 kilometrus no Skrundas uz Saldns-Skrundas ceļa.
Pulkvedis Kalpaks gan lika priekšā izdarīt sīkāku izlūkošanu un ievākt noteiktākas ziņas, jo kustības bija jāizdara tumsā un nepazīsta-mā apkārtnē, bet barons Radens uzbrukuma atlikšanai nepiekrita.
Pulkvedis Kalpaks nozīmēja šai darbībai Cēsu rotu, piedalot viņai vel .15 karavīrus no virsnieku rotas, lai noapaļotu uzbrukuma dalībnieku skaitu līdz 100. kā las bija pavēlēts. Cēsu rotai bija jāpāriet naktī pār Ventu un jāierodas 22. janvārī pīksi. 5 Skrundas skolā, kur vajadzēja jau būt Radena rotai. No šī kopējā izejas punkta tāļākie virzieni bija paredzēti: Cēsu rotai caur Celrniniekiem un Višķeru koloniju uz Skudru mājām un R a d e n a rotai pa meža ceļu caur Dzelzskalniem uz Airites (Nušnes) staciju.
Cēsu rota pēc pusnakts pārgāja pār Ventu augšpus Lēnu baznīcas un apstājās atpūtai krogā pie Skrundas kapsētas. Rota bija atnākusi noliktā laikā. No vietējo iedzīvotāju nostāstiem varēja nākt pie slēdziena, ka lielinieku spēki ir daudz tuvāk Skrundai nekā domāts.
Nepareizu pāreju izmeklē-: ,.nas dēļ Radena rota ieradās ar pusotras stundas nokavējumu, Radens deva rīkojumu turpināt jau norunāta uzdevuma izpildīšanu.

Sabiedroto flote īsi pecGolea-Bermondta speķu padzīšanas no Bolderajas.
Cēsu rota sāka virzīties uz priekšu. Gluži negaidot no Skrundas skolas puses, kur palika Radena rota, kļuva dzirdama spēcīga apšaudīšanās. Cēsu rotas izsūtītie izlūki noskaidroja, ka Radena rota jau sadūrusies ar pretinieku. viņu atsitusi un ka Cēsu rotai pavēlēts pievienoties Radena rotai.
Rota devās atpakaļ, bet tuvojoties Skrundas kapsētai, to saņēma spēcīga šauteņu un ložmetēju uguns. Pretinieks tā tad bija iespiedies starp Cē

Radena rota bija spiesta atkāpties pāri Ventai un līdz ar vienībām, kuras bija atstātas Skrundā (kavalērijas nodaļa, pionieru komanda un atliekas no Radena rotas), gan vēl mēģinā-
ja noturēt savās rokās Skrundu, bet tas neizdevās un Skrundu ieņēma lielinieki, tur nocietinādamies.
Pulkv. K a I p a k a iebildumi tā tad bija izrādījušies dibināti: noteiktu ziņu trūkuma dēļ par ienaidnieku nebija vis izdevies pārsteigt pretinieku. bet gan nācies pašiem nokļul pārsteigto stāvoklī. Pasākums nevien nebija izdevies, bet bija zaudēta arī Ventas līnija.
Pēc Skrundas zaudēšanas virsstābs atvilka landesvēru un Kalpa ka bataljonu uz Valtaiķu-Kalvenes līniju. Arī irieoiendaļu atvilka no Kuldīgas uz Valtaiķiem. Kreisais flanks tagad bija pilnīgi atklāts, tikai pie pašas jūras Ventspilī vēl atradās vājas vācu vienības, atrautas no pārējā karaspēka. Aizmugures ceļš uz Liepāju bija atjāts triecienam no Kuldīgas puses.
Arī virsštaba rīcība bija nomānāmā nenoteikta svaidīšanās, kas pa daļai izskaidrojama ar vadības maiņu: par zemes sargu komandieri tagad nāca vācu armijas kapteinis Dormagens. Val-taiku-Kalvenes līnija bija vistālākā vieta, līdz kurai savā atkāpšanās gaitā nonāca Latvijas zemes sargi.
Jau tai pašā dienā, i. i. 22. janvārī, virsstābs deva rīkojumu zemes sargu vienībām pavirzīties uz priekšu: Kal paka bataljonam ieņemt Rudbāržus, Radena rotai pāriet uz Pūniem (blakus Valtaiķiem), trieciendaļai Manteifeja vadībā ieņemt Kalnamuižu un virsštābam pārvietoties arī uz Kalnamuižu.
Šī pirmā kustība uz priekšu izskaidrojama nevien ar lielinieku lēno sekošanu, bet arī ar to, ka frontes vienības sāka saņemt pirmos pastiprinājumus. 25. janvāra vakarā Kal pa ka bataljonā ieradās pirmais papildinājums no Liepa jas. 50 vīru sastāvā, pa lielākai daļai bijušie strēlnieku virsnieki. ācu zemes sargu pastiprināšanai tad pat no Liepājas uz fronti izsūtīja Goldfelda jātnieku nodaļu. Frontē bija gaidāma arī Liepājas pārformētās krievu rotas ierašanās kapt. D i d o ro v a vadībā. Tāpat tagad bija izdevies palielināt un padarīt spējīgākus kaujās brīvprātīgos valsts vācu karavīrus. «Dzelzs-

Miisu «kapa flotes» npbruņošana desanta pārcelšanai uz Bolderāju Bermondta cīņn laikā.

Annijas virspaveln. štāba priekšnieks no 27./X. 1919. g. līdz 2 9. IX. 1920. g.; armijas komandieris no 28./II. 1924. g. līdz 21. IV. 1929. g.: tagad augstāko militāro kursu priekšnieks, Ģenerālis Radziņš.
brigades» vietā jau figurēja «Dzelzsdivizijas» nosaukums.
Kalpa ka bataljons 24. janvārī agri no rīta atstāja Aizporus un izgāja uz Rudbāržiem. Aizperu mājas ir pēdējā vieta, līdz kurai atkāpās Kalpaka bataljons, un 24. janvāris ir diena, kad sākās viņa panākumu pilnā kustība uz priekšu.
Bataljons Rudbāržos pretinieku nesastapa. Pēc Rudbāržu ieņemšanas izsūtīja kājnieku izlūkus uz Skrundas pusi un jātnieku uz Lēnām. Vienīgi pie Lēnām iznāca izlūku sadursme. Te lielinieki sagūstīja ievainoto Virsnieku rotas kapteini Skujenu un to nogalināja, iepriekš zvēriski spīdzinot.
24. janvārī Kalpaka bataljons un landes-vērs bija ieņēmis līniju: Kalnamuiža-Rudbārži-Lēnas. Kalpaka bataljons turēja savās rokās Rudbāržus un Lēnas, landesvērs ar krievu rotu un virsštābs atradās Kalna muižas rajonā. Pa kreisi ziemeļu un ziemeļaustrumu virzienos veda izlūkošanu G o 1 d f e 1 d a jātnieku nodaļa, pa labi tāļā izlūkošana dienvidu un dienvidaustrumu virzienos bija uzdota landesvēra jāl-nieku nodaļai. Dzeldē atradās jaunpienākusē kavalērijas nodaļa no 18. vācu dragūņu pulka.
Par pretinieku bija ziņas, ka tas atrodas Kuldīgā. Skrundā. Nīgrandes un Griezes rajonos. 26. janvārī bija izdevies kādu 50 vīru 'ielas triecienvienības iebrukums Kuldīgā, kuru tomēr vajadzēja atstāt. 26. janvārī pie Šemcljāniem bija izdevies ar labiem panākumiem atsist lielinieku uzbrukumu Dzelzsdivizi jai padotai vietējo vācu D r a c li c n f e I s a kavalēri-rijas nodaļai.
^Pirmais ievērojamai’panākums frontē, kas pacēla nevien pašu karotāju, bet arī visas atlikušās aizmugures gara -tāvokli, bija Skrundas ieņemšana. Uz šo operāciju virsštābs un sevišķi Kalpaka bataljongatavojās jau tūlīt pēc Rud-bāržu-Lēnes līnijas ieņemšanas.
Saskaņā ar pavēli, Kal paka bataljons, pabalstīts no daļas vācu zemes sargu (krievu rota un daļa triecienvienības), 29. janvāra rītā sāka uzbrukumu Skrundai. Kalpaka bataljonam bija jāuzbrūk pretiniekam tieši no rietumu puses, bet landesvēram — no ziemeļiem, cenšoties apiet pretinieku no kreisās puses. Kalpaka bataljonam piedalīja vācu (Dzelzsdivizijas) vienu pusbateri-ju (2 lielgabalus) un Goldfelda eskadronu, kas gan dalību kaujā nevarēja ņemt, jo bija nosūtīts citā virzienā.
Kalpaks Virsnieku rotai deva virzienu tieši uz muižu. Cēsu rotai — gar Rudbāržu-Skrun-das lielceļu. Uzbrukums sākās noteiktā laikā, sešos rītā, kad bataljonam pievienotā artilērija atklāja uguni. Zem viņas sekmīgās uguns rotas virzījās uz priekšu. Kad bataljons tuvojās muižai, pretinieks atklāja uz viņu stipru šauteņu un ložmetēju uguni. Bija jāvirzās uz priekšu pa pilnīgi atklātu vietu, kamēr pretinieks izmantoja kā aizsegu muižas mūra ēkas. Tomēr bataljons neatlaidīgi un noteikti virzījās uz priekšu un pārgāja durkļu triecienā. To pretinieks neizturēja un panikā metās begt.
Taī pašā laikā, kad Kalpaka bataljons uzbruka muižai, landesvērs uzbruka baznīcai, kur pretinieks bija izdevīgi nocietinājies uz smilšu pauguriem, no kurienes bija laba apšaude. Landesvēra daļas straujā uzbrukumā izsita to arī no šejienes. Kauja vilkās līdz deviņiem rītā.
Mūsu rokās krita vairāki ložmetēji. Kaujas laukā pretinieks bija atstājis daudzus kritušos. Tie bija jauni zēni. Muižā bija stāvējis pulka štābs un terors pret iedzīvotājiem bijis visbriesmīgākais. Kalpaka bataljona zaudējumi bija visai nelieli (2 ievainoti).

Bataljona izlūki ieņēma arī Vēršu muižu, kur ieguva lielinieku lauku lazareti ar medikamentiem, kas bija uzskatams mūsu karaspēkam par sevišķi noderīgu ieguvumu.
Tanī pašā laikā bija dzirdams artilērijas šāvienu troksnis Lēnu muižas rajonā, kur atradās mūsu apture. Pēc neilga laika arī pienāca ziņa, ka pretinieks aplencis mūsu apturi Lēnās no visām pusēm un to nepārtraukti apšauda ar ložmetēju un artilērijas'uguni. Pulkvedis Kalpaks nekavējoši ar Cēsu un Virsnieku rotām un vācu bateriju devās uz Lēnām. Skrundā palika krievu rota, kas pie uzbrukuma Skrundai atradās bataljona kreisā spārnā, un landesvēra vienības. Pusceļā starp Skrundu un Lēnām pulkvedis Kal-paks saņēma ziņu, ka apture Lēnas muižā pati saviem spēkiem atsitusi pretinieka uzbrukumu. Pulkvedis Kalpaks pavēlēj, a vācu pusbaterijai atgriezties uz Skrundu, bet pats ar bataljonu turpināja ceļu uz Lēnām un no šejienes, saskaņā ar virsštāba rīkojumu, uz Rudbāržiem.
Pēc kaujas Skrundā atstāja krievu rotu kapt. Didorova vadībā un vienu rotu no landesvēra trieciendaļas. Pārējās vienības atvilka vecās vietās Rudbāržu un Kalnamuižas rajonos.
Tagad svarīgā Skrundas pāreja bija mūsu rokās. Mēs nostājāmies aiz samērā izdevīgas aizstāvēšanās līnijas. Iniciātīve šai frontes iecirknī bija pārnākusi mūsu pusē.
30. janvārī lielinieki ar prāviem spēkiem (500 kājnieki un 300 jātnieki ar artilēriju) ieņēma gan vēl Ventspili, ko aizstāvēja dzelzsdivizijas vāja nodaļa, 100 karavīru liela. Vācu nodaļu sakāva, neraugoties uz sīvo pretošanos. Visus gūstekņus apšāva.
Liepājas stāvoklis arī vēl bija visai draudošs, lomēr, ar 3 ievērojamākiem panākumiem (izdevīgo iebrukumu Kuldīgā, Drachehfelsa nodaļas veiksmīgo lielinieku atsišanu pie Šemeljāniem un sevišķi spīdošo Skrundas ieņemšanu), kas jūtami pacēla karotāju garastāvokli, kā arī saņemtiem pastiprinājumiem, varēja jau uzskatīt, ka frontes stāvoklī noticis labvēlīgs lūzums un lielinieku tālākā uzmākšanās jau apturēta. Tā tas patiesība arī izrādījās. Ap šo pašu laiku notika arī ievērojamākas pārmaiņas vācu spēku vadībā. Par visu frontē operējošo vienību pavēlnieku kļuva vācu armijas ģenerālis un vācu valdības jaunieceltais Liepājas gubernators grāfs fon der C o 1 c s. Par vācu zemes sargu komandieri nāca majors Fletchers (zemes sargu komandierus vāci tagad mainīja paši, nemazinoties ar Latv. pag. valdību).
Frontes līnija tagad vilkās no Tirkšļiem caur Griezi un Nīgrandi uz Skrundu. TirkŠļu-Griezes-Nigrandes iecirknī atradās Dzelzsdivizijas daļas. Lēnu-Skrundas iecirknī Kalpaka bataljons un landesvērs. Rietumos no Kuldīgas lielāku pretinieka spēku nebija, Lai segtu ceļus no Kuldīgas rajona, bija izliktas vācu nodaļas uz Lipaiķiem un Apriķiem. Tāpat arī landesvēra jātnieku nodaļas veda izlūkošanu virzienā uz Kuldīgu. Studentu rota apsargāja Liepājas-Priekules dzelzsce-ļa līniju.
Apsardzības ministrijas darbība Liepājā.
Pagaidu valdība ieradās Liepājā 6. janvāra vakarā. Ja jau Rīgas periodā viņas stāvoklis bija visai grūts, tad tagad tas bija kļuvis vēl daudz smagāks. Jau tas. kā vācu militārā policija saņēma ministru kabineta locekļus un viņus pavadošos apsardzības ministrijas un studentu rotas karavīrus, liecināja, ka attiecīgā puse uzskata ra-
dušos stāvokli par izdevīgu, lai pilnīgi paralizētu jebkādus Latvijas valdības pasākumus Liepājā, sperot pirmo soli no vagona, vācu ierēdņi paziņoja. ka visiem latvju karavīriem jāatdod ieroči un Liepājā neielaidīs nekādas latvju karaspēka vie-nības. šo pirmo sadursmi likvidēja tikai apsardzības ministra Zālīša ļoti enerģiskā uzstāšanās, saziņoja, ka pret varu ari viņš no savas puses
varu un deva jau Šinī ziņa savu pavēli, kā arī Liepājas vācu zaldātu padomes mums labvēlīgā iejaukšanās, kas, acīmredzot, vācu policijas virs-n ekā radīja bažas par to. cik paklausīgi būs viņa jidotie. Vācu virsnieks jutās spiests mainīt toni un visai laipni paziņoja, ka noticis «pārpratums». Jāteic. ka no šīs pirmās «sadarbības» ar Liepājas zaldātu padomi Pag. valdībai un it sevišķi apsardzības ministrijai nodibinājās visai labas' attiecības.
šis apstāklis gan savukārt stipri kaitēja pašai zaldātu padomei un par to it sevišķi vēlāk nācās ciest viņas priekšsēdētājam, visai simpātiskam un inteliģentam vācu armijas kara laika virsniekam, kas bija daudz darījis, lai ievestu kādu kārtību dezorganizētās vācu armijas atliekās un pasargātu viņas no graujošās vācu lielinieku (spariakistu) propagandas.
Orientējoties otrā dienā par Liepājas un viņas tuvākās apkārtnes apstākļiem, stāvoklis izrādījās visai drūms. Daži atbildīgākie Liepājas sabiedriskie darbinieki bija jau pilsētu atstājuši. Iedzīvotāju vairums, saniknots par okupācijas spaidiem, neslēpa savas simpātijas lieliniekiem, kurus nepazina un gaidīja kā savus atsvabinātājus un atriebējus vāeiem. Pagaidu valdību un viņas karavīrus uzskatīja par vācu kalpiem un vācu varas atbalstītājiem. Uz Liepājas pilsētas valdes nama plīvoja jau sarkanais karogs, lai it kā aiztaupītu viņa uzvilkšanas pūles lieliniekiem, kad tie ieradīsies pilsētā,
7. janvārī valdības locekļi apspriedās ar dažiem Liepājā esošiem vecākiem karavīriem par to, vai Liepāju varēs aizstāvēt. Iespaidīgāko karavīru domas bija tās, ka Liepājas aizstāvēšana ar rīcībā esošiem mūsu un arī vācu zemes sargiem nav iespējama, jo nav arī zināms, cik un kādā stāvoklī tie noklīīs līdz Liepajai. Vācu okupācijas iestāžu nodomi nebija zināmi. Bija redzams tikai tas, ka tās strādā pie savu karavīru aizsūtīšanas

Jauna papildinājumā pieņemšana Latsales divizijai Bolderājā (pa labi div. kom. pulkv. Bcrķis).

Ārlietu ministrs, nel. Z. Meierovics, kā kareivis Bermondta uzbrukuma laikā.
uz Vāciju. Daži karavīri gan izteicās par nepieciešamību atjaunot karaspēka organizēšanas darbus un izrādīt pretestību līdz pēdējai iespējai, bet viņu aizrādījumi bija dibināti tikai uz labu gribu. Nekādu reālāki nozīmīgu argumentu viņiem nebija. Jāpiezīmē arī, ka 7. janvārī Liepājā gan ne-atbruņota varēja ierasties arī Studentu rotas pārējā (lielākā) daļa, bet citus karavīrus, kas bija organizējušies mazākos pulciņos dažās Kurzemes pilsētās, visus jau ceļā atbruņoja. Tāpat vācu militārā policija atbruņoja un pasludināja par izformētām abas Liepājā esošās brīvprātīgo rotas. Viss tas nepārprotami rādīja, ka tikmēr, kamēr vācu okupācijas iestādēm būs vēl kāda vara un tās atradīsies mūsu zemē, nacionālā karaspēka tālāka paplašināšana ir gandrīz pilnīgi neiespējama. Bet kā lai bez karaspēka aizstāv zemi? Nav arī jāaizmirst jau augstāk pieminētais vispārējais noskaņojums, kas nebūt nebija labvēlīgs Pag. valdībai un tā tad nesolīja neko pozitīvāku arī uzticamāku jaunu vienību dibināšanā. Bez tam paļāvībai pašu spēkiem, kas nebija visai stipra plašākā sabiedrībā jau sākumā, tak nebiia radušies pēdējos notikumos nekādi pastiprinājumi.
Sakarā ar visu to jau 8. janvārī Pag. valdība nolēma sūtīt no sava vidus delegāciju uz ārzemēm. kas meklētu palīdzību pie Sabiedrotiem un arī citur (kaimiņiem un neitrālām valstīm), kur tā būtu rodama, kā militāra pabalsta, tā arī naudas un pārtikas līdzekļu veidā. Pārtikas jautājums
šai kava un ilgas okupācijas izsūktā novadā (sevišķi pašā Liepājā) bija visai ass.
Delegācija, kurā ietilpa ministru prezidents UImanis un ministri Puriņš un G old manis, izbrauca no Liepājas 11. janvārī. Liepājā palika ministri M. Valters (kā min. prezidenta vietnieks), Zāl ī t i s un Hermanovskis (sat. ministrs).
Valdība visiem saviem karavīriem (ari tiem. kas frontē) sagatavoja ārzemju pases un kā spēdama atbalstīja viņu izceļošanu uz ārzemēm. Tas bija gan morāliski cēls solis (valdība, nevarēdama vairs garantēt neviena nodarbošanos un drošību, negribēja nevienu kavēt meklēt to pašam), bet, protams, no viņa neviens arī nevarēja nākt pie slēdziena par kādas pretestības un valsts nostiprināšanas darba turpināšanu pašu zemē. Aizceļoja tāpēc diezgan daudzi, starp tiem, bez šaubām, arī tādi, kas būtu palikuši, ja vien būtu bijis jel mazākais mājiens par darbības turpināšanu vai par viņu vajadzību. Tā kā radās diezgan noteikts iespaids, ka ikviens palicējs tiek uzskatīts par veltu apgrūtinājumu, tad vienu otru uz šo soli pamudināja arī viņa smalkjūtība.
No tagadējā viedokļa tāda aizceļošanas veicināšana, bez šaubām, liekas kļūda, kas daudzos radīja nesaprašanu un neapmierinātību arī jau tad, bet toreizējos apstākļos šī rīcība top saprotama. jo katru dienu tak varēja gaidīt visas Latvijas galīgu pāriešanu lielinieku rokās. Valdība darīja savu pēdējo pienākumu pret tiem, kas bija tai kalpojuši, atsvabinot tos no uzņemtās saistības, kamēr nav vēl par vēlu. No valdības iestādēm tāpēc darbojās tikai pasu nodaļa.
Apsardzības ministrija nedarbojās un tās atlikušajiem darbiniekiem nebija noteiktu sakaru ne ar resora vadītāju, ne arī ar tiem latvju karavīriem, kas atradās frontē un kuru liktenis bija nezināms, bet atbildības sajūtu par kuriem patreizējais stāvoklis tomēr nevarēja mazināt nevienā no tiem, kas bija veicinājuši pirmo vienību nodibināšanos un viņu darbības uzsākšanu.
Privātās sarunās ar apsardzības ministri noskaidrojās, ka viņš turpmākai rīcībai gaida ziņas no valdības delegācijas, kas bija aizbraukusi uz ārzemēm. Protams. tas bija apdomīgi un pareizi, bet; ne katram tas bija zināms, tāpat kā nebija zināms, cik iepriecinoši bus panākumi ārzemēs. Optimismam arī šinī virzienā likās visai maz vietas. Padarītais draudēja galīgi izirt. Tāpēc gluži dabīgi, ka radās domas, sākt darīt, ko var. kaut ari privātā kārtā. Puslīdz skaidrs bija tikai tas, ka vācu iestāžu varas aplokā nekas tādā ceļa nebūs panākams. Sakarā ar to pacēlās doma par aizmugures un spēku organizēšanu tādā vietā, kur vairs nebutu vācu karaspēka, bet nebūtu vēl ienākuši arī lielinieki. Šinī virzienā jau ievadīja priekšdarbus un šī doma rada diezgan dzīvu atbalsi arī daļā Liepājas sabiedrības, kas piedāvāja atbalstu, starp citu, arī ar transporta līdzekļiem (kuģīšiem). Tie, savukārt, noderētu kā jaunizraudzītās bāzes nodrošinājums ļaunākam gadījumam. Tāpat arī spēra pirmos soļus lielāka kuģa «rek-v izēšanai», kas varētu uzņemt tos karavīrus, kas atradās frontē, kad ienaidnieks tos piespiestu pie jūras. Par tādu izraudzīja tvaikoni «Saratovu», kasatradās Liepājas ostā unbi ja savedams kārtībā.
Toreizējo stāvokli un sajūtas raksturo arī ai' tiecīgs iesniegums apsardzības ministrim, kurā apsardzības ministrijas virsnieki lika priekšā sākt latviešu spēku organizēšanas turpinājumu no vāciem brīvajā un lielinieku vēl neieņemtajā Ventspilī.

Latgales diviz. štābs Golca-Bermondta ciņu laikā Bolderajā.
Tāds nodoms tad likās vissaprotamāks un iespējamāks. Grūti arī teikt, vai viņš būtu palicis bez panākumiem. Tomēr jāatzīst, ka pārcelšanās uz citurieni un cīņas uzsākšanas mēģinājums tur, būtu. varbūt, tikai pēdējais varonīgais žests pasaules priekšā, par kādu to zināmā mērā uzskatīja arī viņa ierosinātāji. Kaut gan lielinieku stāvokli tas nekādā ziņā nebūtu padarījis vieglāku.
Varēja arī iebilst, ka tāda rīcība atļaus vāciešiem netraucēti nostiprināties Liepājā (kaut gan viņi tā kā tā tur beidzot prata atsvabināties no Pag. valdības). Viss tas un galvenam kārtām ieroču trūkums lika vēl nogaidīt.
Bija pienākušas arī dažas labvēlīgākas ziņas par brīvprātīgo vervēšanu Stokholmā, pie kam lielākas brīvprātīgo vienības ierašanās bija solīta jau visā drīzumā. Šīs cerības gan nepiepildījās un pēc ilgākas gaidīšanas pienāca tikai 2 brīvprātīgie (virsnieki), no kuriem viens nebija nopietni ņemams vīrs un drīz iekļuva vācu iespaidā, apgrūtinādams likai aps. ministrijas budžetu, otrs, turpretī, bija visai labs karabiedrs. Tomēr tik tumšā bezcerību laikmetā katrs iestarojums — kaut arī no maldīgas gaismas — ir ārkārtīgi vērtīgs, tāpēc cerībai uz zviedru brīvprātīgo ierašanos ir bijusi sava visai pozitīva nozīme mūsu enerģijas uzturēšanā. Bija iepriecinošākas ziņas arī par igauņu stāvokli un par valdības galvas sarunām ar viņiem un lietaviešiem.
Tā. pēcapm. kādu nedēļu ilga pārtraukuma, apsardzības ministrija atjaunoja savu darbību, kurai visur klāt, ar savu enerģiju,
ārdsskaidrībii un patriotismu bija arī pats aps. ministrs Z ā līti s.

Daugavpils kajn. pulka stabs Golca-Bermondta ciņu laika pozīcijas.
mais no kreisās puses, pulka kom. plkv.-ltn. Krustiņš.
Pir-
Viņš aizrādīja, ka nogaidīdams vēlējies, lai arī ministrijas sastāvā notiktu zināma dabīga izlase. Protams. šo izlasi varētu panākt arī citādi, bet toreizējos apstākļos, kad priekšroka bija jādorl «nacionālai ietiepībai» pret daudzām citām īpašībām, šī rīcība top saprotama. Ministrijas sastāvs tagad arī vairs ne tuvu nebija tas, kas Rīgā. Ap 40 agrāko ministrijas sastāvā skaitošos darbinieku bija ministriju atstājuši (lielākā daļa palikdami Rīga, daži aizbraukuši tāļalc. daži nodarbināti citur). Bija palikuši kādi 6 — 7 virsnieki un kara ierēdņi. Ģenerālštāba daļas (faktiski visas ministrijas darbības) vadīšana tagad bija uzdota kapteinim Plēn s n e r a m, kuļ'š šos pienākumus bija izpildījis arī decembra pēdējās dienās. Viņa tuvākais palīgs bija kapteinis B a c h s. Apgādības jautājumus kā agrāk pārziņā j a pulkv.leitnants Dambīts. Mobilizācijas nodaļu (pats savā personā) vadīja kara ierēdnis Lābāns. Sakarus (bez līdzekļiem) pārzināja virsitn. R a m a t. s, kanclcju — Itn. O 11 e -O 1 i ņ š. Apsardzības ministrijai vispirms nācās domāt, kā uzturēt sakarus ar vienībām frontē (nekādu sakaru līdzekļu viņas rīcībā nebija), uz visātrāko viņu stāvokļa atvieglošanai sadabūt kādus papildinājumus no tiem karavīriem, kas biitu sameklējami Liepājā, kā arī nodrošināt: frontes karavīrus no pilnīgas iznīcināšanas lielākas neveiksmes gadījumā, t. i. ja ienaidniekam, kā tas lielījās, izdotos tos «iedzīt jūļā». Pēdējam uzdevumam nācās tikai likumīgi pārņemt valdības rīcībā tvaikoni «S aratov u» un uzlikt uz tā pilnīgi uzticamu komandu un apsardzību. Šim kuģim piekrita ļoti liela nozīme tālākos notikumos un tas iegājis mūsu vēsturē kā vesela posma apzīmējums («Saratova laikmets»), kad valdība un viņas ierēdņi bija spiesti meklēt uz tā patvērumu, kaut arī uzbrucēji bija ciii, ne tie, ko varēja gaidīt janvārī. No šī brīža viņš bija itkā saistīts ar Latvijas valsts likteni, pieredzēja viņas tumšākos brīžus un arī triumfu. Kad uz miera līguma pamata viņu vajadzēja izdot Krievijai un uz viņa uzliktā krievu komanda gribēja to aizvest uz Pēterpili, tas nogrima Latvijas ūdeņos pie Liepājas. Vēl tagad tur redzama daļa viņa korpusa.

Bulduru tilts, tikko pec ieņemšanas. Priekša redzams ber-mondtiešu sakrautās mēbeles tilta aizdedzināšanai; pa labi — degošās piebūves.
No Liepājas pārnākušās nelielās Ventspils vienības un atlikušiem Liepājas brīvprātīgo rotu karavīriem izdevās noorganizēt ap 50 karavīru, tos apģērbt, apbruņot un nekavējoši nosūtīt uz fronti, kur tie. kā mēs redzējām, ieradās jau 25. janvārī. Šī bija arī pirmā latviešu vienība frontē, kas sava vienādīgā apģērba un apbruņojuma dēļ atstāja jau laba regulāra karaspēka sastāvdaļas iespaidu. Tā kā apģērbs un apbruņojums bija vācu, tad atšķirībai no pēdējiem latvju karavīrus frontē apgādāja ar sarkan balt sarkanu lentu uz kreisās piedurknes. Ap šo pašu laiku nosūtīja uz fronti arī pirmo vadu no Liepājā formētā atsevišķā eskadrona.
Tūlīt stājās arī pie mobilizācijas sagatavošanas, pirmām kārtām iesaucot Liepājā esošos bij. Krievijas armijas virsniekus un iļnstruktorus, pirmos līdz 45, otros
— 35 gadu vecumam. Lai gan valdības rīcībā nebija nekādu līdzekļu mobilizējamo kontrolēšanai/, tomēr šī iesaukšana^ kas notika 28. un 30. janvārī, deva deva 146 kara dienestam derīgus vīmis.
Mobilizētos ieveda stingru kārtību, pie kam prei dažiem (paris krievu virsniekiem, — vāciešus iesauca atsevišķi viņu landesvēra komiteja un tie uz mobilizācijām neieradās: vēlāk ari krieviem atļāva iestāties krievu vienībās — Livena nodaļā) vajadzēja izlielot represijas. Jauno papildinājumu noorganizēšanu nosūtīšanai uz fronti uzdeva kapt. Bolšieinam, vēlākam atsevišķā bataljona un pēc tam brigādes štāba priekšniekam
Viens no visai jūtamiem traucējumiem bija pareizas informēšanās iespējas trūkums plašākā sabiedrībā par valdības centieniem, attiecībām pret citiem mūsu zemē esošiem spēkiem un latvju karavīru misiju.

Ievainoto parvešana per Bulduru tilta ieņemšanas.
Sakarā ar to valdība pabalstīja šim nolūkam veltīta laikraksta iznākšanu. «Latvijas Sargs», bij. L, K. X. Sav. prezidija locekļa A. Krodera galvenā redakcijā, sāka iznāk! Liepājā 21. janvārī un šim laikrakstam ir ļoti lieli nopelni kā uzticības modināšanā Pag. valdībai, tā arī viņai uzticīgo spēku idejiskā apvienošanā.
Sakaru atjaunošana ar frontes karaspēku, viņa panākumi, lielinieku presē jau skaidri manarna nervozēšanās par frontes un iekšējiem apstākļiem (smagu pārtikas krizi Rīgā un vienmēr jūtamāku iedzīvotāju nemieru), dedzīgas un saprātīgas informācijas ievadīšana par Pagaidu valdības darbību — viss tas deva lielāku noteiktību un panākumus darbā un — līdz ar zināma labvēlīga lūzuma iestāšanos fronte — bija manamas psicholo-ģiska lūzuma pazīmes «šai latvju zemes ped’jā stūrī», kur vēl nesen bija «tautai uzticīgs tik rets», kā par Liepāju savās spēcīgās rindās izteicās dzejnieks V i r z a.
Šo lūzumu un mostošos spēka apziņu apsardzības ministrija atzīmēja arī pazīstamajā Apsardzības ministra 3. februāra pavēlē:
«Grūtā brīdī, kad ienaidnieks sāka jau ielauzties Latvijas zemē. es biju spiests uzņemties Apsardzības ministra pienākumus un stāties pie Latvijas apsardzības organizēšanas. Ilga kara izmocīta un izpostīta tauta jau daudz bija zaudējusi no savas sajūsmas un enerģijas. Vēl lidz galam neizbaudījusi Krievijas lieliniecisma badu un varmācību, redzēdama tikai acumirkļa grūtumus pašu mājās, viena tautas daļa izturējās nogaidoši, vai arī, padodoties viltīgiem meliem, kas nāca no izbadējuŠo bandu puses, apsmejot visas tautas gribu un intereses, stājās noziedzīgā draudzībā ar iebrucēj iem.
Ņirgādamies par brāļu asinīm, lielinie-ciskā Krievija raidīja uz Latviju savus centīgākos kalpus, latviešu strēlniekus, kas savu jūgu Krievijas dienestā tura .augstāk par uzaicinājumu pārnākt Latvijā un kā mierīgiem pilsoņiem sākt tēvijas nostiprināšanas un izbūves darbu.
Latviešiem vajadzēja sākt cīņu par savu neatkarību un Latviešu Atsevišķais bataljons palkavnieku Kalpaka vadībā ir pirmā latviešu kaujas vienība, kas pašaizliedzīgi un droši ir uzņēmusies savas tautas apsardzību un vēl ar vienu iztur kaujas smagumu.
Cīnoties pret daudzkārtējo pārspēku frontē, apdraudēti no apstulbotas nodevības aizmugurē, ciešot smagus zaudējumus, nedēļām ilgi bez atpūtas un naktsmiera stāvot sakarā ar ienaidnieku, Latvijai uzticīgie kareivji ir pierādījuši ne tikai visaugstāko pienākuma apziņu un varonību, bet arī nesalauztu enerģiju un uzvaras spēju.
Tādēļ tagad, kad pretinieks aizvien smagāk sāk just mūsu spēku stiprumu, kad tauta jau sāk pārliecināties par draudošo badu un iebrucēju neprātu. un kad vienmēr vairāk rodas iespēja atvieglot varonīgo cīnītāju darbu frontē, es, augsti cienīdams visus tos spēkus, kas tieši vai netieši cīnījušies Latv ijas neatkarības un cilvēcības labā, un godinādams visus cīnītājus, sevišķi atzīmēju palkavnieku Kal paku un visus viņa varonīgos kareivjus. Nešaubīgi ticēdams viņu spēkam un uzticībai visas tautas interešu aizstāvēšanā, es dienesta vārdā ar šo izsaku viņiem savu visdziļāko pateicību, ko pavēlu atzīmēt palkavnieka Kalpaka un visu viņa kareivju dienesta sarakstos».
Ar šo pašu pavēli instruktoru rezervi, par viņas nopelnu bagāto līdzšinējo darbību mūsu valsis neatkarības labā, pārdēvēja par «Pirmo Latvijas neatkarības rotu». Šī pavēle, pēc Kalpaka bataljona karavīru pašu liecinājuma, atstāja dziļu iespaidu uz mūsu karavīriem frontē: «Viņi redzēja. ka valdība par tiem domā, atzīst viņu darbus un bija lepni, ka viņi var skaitīties par pirmiem, kuri

Pie mūsu karaviru kapa tūliņ pec Torņkalna ieņemšanas.
ziedoja savas dzīvības uz tēvijas brīvības altara. viņi redzēja arī. ka valdība meklē vēl citus ceļus un rada vēl citus spēkus, lai atvieglotu pirmo cīnītāju grūto gailu». (Pulkvedis Ramats, «Kalpaka bataljons neatkarības cīņās», 79. 1. p.).
Tā kā igauņiem jau bija krietni sekmējies savas zemes aizstāvēšanā un viņi jau pārgājuši kapa darbībā arī Latvijā, tad apsardzības ministrija steidzās izmantot min. prez. K. Ulmaņa panākto vienošanos ar igauņiem par latvju karaspēka organizēšanu Igaunijā un eventuāli viņu ier.iemlos Latvijas novados. Šo karaspēku bija apņēmusies apbruņot igauņu valdība zem igauņu virsvadības. Ar jau minēlo Februāra pavēli tāpēc uzdeva kapteinim Z e m i t ā n a m formēt Igaunijā atsevišķu latviešu bataljonu, padodot viņam visas Igaunijā darbojošās latvju karaspēka vienības. (Kapteinis Z c m i -tāns bija aizbraucis uz Rēveli jau janvāra sākumā un viņam bija uzdoti arī mūsu militārā priekšstāvja pienākumi Igaunijā). Artilērijas formēšanu Igaunijā uzdeva pulkvedim-leitn. (tagad ģenerālim) Ed. Kalniņam. Līdz ar to aizkomandēja kapt. Zemi tā na rīcībā arī 7 piedzīvojušus virsniekus, galvenām kārtām no frontes vienībām.
Civilpārvaldes organizēšanai no Igaunijas puses atsvabinātos apgabalos aizkomandēja virsniekus M. Gailīti (kā valdības pilnvarnieku), B a n k i n u un P ē t c r s o n u.
Par nožēlošanu ne Pag. valdības Liepājā esošie ministri, ne arī apsardzības minislrija, kurā koncentrējās visa galvenā darbība, nevarēja netraucēti nodoties savām pūlēm. Tie kavēkļi, ko tai lika cejā vācu iestādes, bija apbrīnojami savā neatlaidībā. To atzina arī vācu zaldātu padomes vadošās personas, kas diezgan noteikti norobežojās no tādas pol itikas un. pateicoties šo personu iespaidam valsts vācu karavīros. Latvijas valdībai naidīgā politika vēl neuzdrošinājās balstīties uz kailu varmācību. Ka uz to gatavojas, ka tiek vākti Vācijā brīvprātīgie, kas jau tur apstrādāti ar Pag. valdībai naidīgu
i

ļ
Sabiedroto militārie priekšstāvji apmeklē mūsu karavīrus Latgales frontē.
Vidū, kažokā: ģen. Bērts, no viņa pa labi pulkv.-ltn. Diparke. abi sirsnīgi mūsu armijas draugi un enerģiski atbalstītāji ciņu laikā.

Rīgas kajn. pulka virsnieku grupa Skode (Lietuva) Bermondta cīņu laikā.
aģitāciju, nostādot šo valdību kā pilnīgi lielinieci-sku un sevišķi vācu intereses apdraudošu un tāpēc nodabūjamu no ceļa, par visu io jau bija neapšaubāmi pierādījumi. Tā attiecīga pretdarbība kavēja nevien apsardzības ministrijas darbību, bet lika būt nomodā arī pret iespējamiem uzbrukumiem ar spēku. Šis apstāklis prasīja, lai arī Liepājā atrastos kāda latviešu karaspēka vienība, jo tās klātbūtne diezgan tnanami atviegloja Pag. valdības un līdz ar to arī apsardzības ministrijas darbību.
Kā jau mēs zinām, tad pašā janvāra sākumā uz Liepāju ai nāca Studentu rota.
Viņai gan izdevās atnākt ncatbruņotai tin kaut arī tai neļāva novietoties Liepājā (tā novietojās dažus kilometrus attāļā kara ostā), tad tomēr arī ar šo apstākli zināma puse negribēja samierināties.
12. janvārī bija noticis otrs nopietns mēģinājums šo rotu atbruņot, kas neizdevās tāpat kā pirmais tāpēc, ka rota nepārprotami parādīja, ka viņas atbruņošanai būtu vajadzīgs diezgan nopietns spēks, kāda toreiz Liepājā attiecīgo iestāžu rīcībā nebija. Tikko apsardzības ministrija pārņēma «Sarafovu» un, sevišķi, kad uz pēdējā februāra sākumā nolietoja no angļiem saņemtos ieročus, nolika vairākkārt mēģinājumi padzīt no kuģa latvju karavīru sardzi un pārņemt kuģi vācu rokās. Tas pats notika vēlāk ar sargposteņiem dažās citās vietās. Līdz bruņotai sadursmei visos šajos gadījumos gan nenonāca un attiecīgās iestādes vel atrunājās, ka par šiem gadījumiem nekā nezinot, tomēr grūti bija iekš visa tā neredzēt noteiktu sistēmu. Pavisam nemaskotai rīcībai attiecīgas puses spēki, kā jau minējām, vēl bija par vājiem, bet nebija grūti paredzēt, kāda būs rīcība tad, kad šie spēki pavairosies vai nebūs iemesla rēķināties ar mūsu pretestību.

Musu kaj'aviru (landcsvvehra) uzbrukums Latgales fronte 1919. gadā.
Šinī ziņā apsardzības ministrijas stāvoklis bija sevišķi grūts, jo visi spēki, kādus izdevās sadabūt, bija vajadzīgi frontes karavīru stāvokļa atvieglošanai. Pēdējie, atrazdamies attālāk un samērā labākās attiecībās ar saviem citu tautību cīņas biedriem, arī nesaprata un nepārredzēja visu to intrigu un kavēkļu tīklu, kas pinās ap apsardzības ministrijas un Pag. valdības darbību, un sevišķi neliec ja kādām bruņota uzbrukuma iespēj amībām Pag. valdībai, kas varētu atņemt viņai rīcības brīvību: tāpat kā tam, līdz 16. apriiim, neticēja daudzi pat Liepājā un piegrieza visai maz vērības attiecīgiem brīdinājumiem.
Tikko bija notikusi pirmā mobilizācija, Liepājas guberņas pārvalde (kas darbojās no okupācijas laikiem) paziņoja, ka viņa nevar pielaist latviešu mobilizāciju turpināšanu, jo tas apdraudot Liepājas drošību.
Apsardzības ministrija, protams, nepielaida pat domu, ka mobilizācijas aizliegšana vai atļaušana varētu notikt no kādas citas puses, kā vienīgi no Pag. valdības. Tomēr tas nepadarīja viņas stāvokli mobilizācijas izvešanā vieglāku. Un mēs sapratīsim, kāds 1as varēja būt. ja pat. valdības locekļiem bija nepieciešamas, kustības brīvībai un ieroču nēsāšanai, Liepājas vācu policijas priekšnieka, kāda policijas leitnanta, atļaujas.

Siguldas kajn. pulka štaba virsnieki Latgales fronte.
Neskatoties uz to. apsardzības ministrija tomēr no sava uzsākta plāna —i pāriet uz obligātori-sku iesaukšanu — neatteicās, jo tas solī ja nevien noteiktību pašā karaspēka skaitliskā pavairošanā, bet zināmus pozitīvus panākumus arī viņa kvalitātē, kā tas arī pilnīgi attaisnojās.
5. februārī deva rīkojumu par vispārīgu zirgu un satiksmes līdzekļu reģistrāciju valsts aizsardzī-dzības vajadzībām.
9. februārī Apsardzības ministrija saņēma no Liepājā iebraukušiem angļu kara kuģiem savu vienību apbfuņošanai 30 patšautenes, kā arī lielāku vairumu (5000) šauteņu un patronu. Šī palīdzība bija ļoti liels materiāls un morālisks pabalsts, jo nu bija novērstas elementārākās apbruņojuma rūpes un dots arī zināms gandarījums latvju pūlēm. Tas bija pierādījums, ka mums sāk uzticēties arī citi un centīgā visu latviešu apvainošana lielinie-cismā neatrod vairs tik noticīgu atbalsi.
No 8. līdz 11. februārim izsludināja vispārēju mobilizāciju Gaviezes, Pērkones un Grobiņas pagastos, iesaucot visus vīriešus no 18—35 gadu vecumam. Šo mobilizāciju traucēja kā lielinieku ārkārtīgi dzīvā pretaģitācija, tā arī vācu lauku policija un, jāatzīst, diezgan lielā mērā arī pašu iedzīvotāju nezināšana, jo 1iem ar vienu vēl likās, ka tos iesauc «vāciešos». Šī mobilizācija deva tikai 43 kara dienestam noderīgas personas, bet līdz ar lo arī deva dažus norādījumus, cik labu iespaidu uz cilvēku šaubīšanos — klausīt vai. neklausīt valdības uzaicinājumam — atstāj zināms stingrības un spēka klātbūtnes demonstrējums: ar vājo sirīdās, bet stiprākam paklausa un arī labprātāk tam piebiedrojas.
Valdība tāpēc bija spiesta ievest kara stāvokļa noteikumus un griezties reizē ar to pie tautas ar paskaidrojumu, kāpēc vajadzīga vispārēja mobilizācija. «Mobilizācija» — tā starp citu bija teikts šajā uzsaukumā — «nav uzaicinājums uz jaunu zem ju iekarošanu, uz dēmokrātijas apspiešanu, bet tā ir sauciens uz pašaizsargāšanos un tikai vērgi un gļēvuļi, kam vienalga, kas notiek ar viņu mantu un dzīvību, var atteikties no mobilizācijas. Pagaidu valdībai vajadzēja ķerties pie šī līdzekļa (mobilizācijas — red.), lai glābtu vēl pēdējos pilsoņus no nāves un pasargātu atlikušos nedaudzos pārtikas līdzekļus no izlaupīšanas un bērnus, sievietes un visus neapbruņotus cilvēkus — no slepkavām. Viņai tas jādara, lai pasargātu lautas tiesības pret varmācību, cilvēcību pret mežonību, dēmokrātiju pret diktātūru un apspiešanu. Latvijas Pag. valdība sauca tautu labprātīgi iesitāties armijā. Viņa cerēja, ka tauta sapratīs, kas ir brīvība un pienākums. Bet atsaucās iikai nedaudzi. Tautas vairākums bija gļēvi un tumši ļaudis. Pagaidu valdība rīkotos noziedzīgi, vēl ilgāk lūgdamās šo tautu. Viņa to piespiež izpildīt savu pienākumu».
Nepaliekot pie šī toņa tikai vārdos, bet rādot to ari darbos, apsardzības ministrija panāca, ka turpmākās mobilizācijās panākumi jau bija daudz labāki un jaunmobilizētie centās ar lepnumu parādīt. ka viņi grib būt cienīgi jaunās valsts karotāji blakus saviem jau rūdītiem un patiesa varoņgara a;xive'tiem vecākiem biedriem. Ja pirmā pagastu mobilizācijā bija manāma nepatikšana un vairīšanās. tad tagad tur jau braši skanēja mūsu valsts himna. No 21.—23. februārim izdarītā iesaukšana Rudbāržu, Lēnes un Tāšupadures pagastos deva 175 personas.
No 1. — 3. martam izdarītā plašākā mobilizācija jau deva 583 kara dienestā pieņemtas personas. Labos panākumus, kādus deva mobilizācija kā karavīru skaita pavairošanas, tā arī jaunmobi-lizēto pienākuma apziņas ziņā apsardzības ministrija atzīmēja ministra 6. marta pavēlē, kurā starp citu bija teikts: Ir grūti zemei pārciest ilgu karu. bet sevišķi grūti tas ir Latvijai. Kara izpostītai un nogurdinātai tautai taisni tad, kad citur jau radās miers, visnelabvēlīgākos apstākļos nācās radīt savu patstāvību. Izšķiezdams Krievijas pēdējās bagātības, ienaidnieks jau dziļi ielauzies Latvijas zemē. Latviešiem vajaga lielas enerģijas un sava spēka apziņas, lai pašapzinīgi un droši paceltu savu karogu pret pretinieku.
Tādēļ visiem ienaidniekiem par ziņu es ar lepnu prieku atzīmēju ios lielos panakumus, ko pēdējā laikā devušas mobilizācijas un uzliktās nodevas. Ne ar kādu spēku un viltību nav nomācama tā tauta, kura par savu patstāvību māk ziedot savu mantu un dzīvību.
Tie jau ir varoņi, kas tikko iesaukti ņem ieročus un kopā ar saviem vecākiem biedriem dzen ienaidnieku; un tie jau ir pilntiesīgi kareivji, kas, vēl tikko pāris dienas apmācīti, tik disciplinēti un krietni nes grūto dienestu».
Turpmākās mobilizācijas līdz aprija sākumam deva 423 personas, starp tām pāri par 100 virsnieku un instruktoru. Aprija sākumā mobilizācijas nācās pārtraukt, jo Pagaidu valdība jutās spie-sla respektēt grāfa fon der Golca mobilizācijas noliegumu, kāpēc vairs neizsludināja aps. ministri-

Ložmetēju pozicija Latgales fronte.

Ierakumos Latgales frontē.
jas sagatavoto plašāko mobilizāciju atsvabinātos rajonos. Ar to plānveidīga mūsu karaspēka palielināšana Kurzemē bija pārtraukta.
Jāpiemin arī. ka pulkv. Kalpaks un viņa karavīri nebija tikai cīnītāji frontē pret ienaidnieku, bet tikpat dedzīgi cīnītāji pret savas apkārtnes neziņu un vienaldzību, pārvērzdamies par panākumu pilniem Latvijas Pag. valdības nodomu un uzdevumu propogandetājiem savā apkārtnē. Šī darbība deva arī savu skaitu brīvprātīgo frontes vienībām. Tāpat brīvprātīgi Liepājā noorganizējās pilsētas apsardzībai 2 rotas IT. šķiras zemes sargu no samērā vecākiem gadiem, apmēram uz tādiem pamatiem, kā tagad pastāv aizsargi. Šinīs vienībās iestājās militārai apmācībai arī lielākā daļa valdības ierēdņu. Aprija vidū viena no šīm rotām (pirmā) uzņēmās jau garnizona dienesta nešanu Liepājā, bet 16. aprija notikumos šīs rotas bija spiestas izklīst.
Lielu atbalstu, kā mobilizāciju izvešanā, tā arī karaspēka apgādībā, sniedza lielākos centros nodibinātās latvju komandantūras, kurām gan atkal nācās sastapties ar vācu iestāžu pretestību un darbības traucējumiem. Atbildīgākiem apsardzības ministrijas ierēdņiem vairākkārt nācās izbraukt uz vietām dažādu konfliktu likvidēšanai, kas visi bija vācu patvarību sekas.
Karaspēka apgādāšanai ar uzturu Pag. valdība iecēla «Galveno rekvizīcijas komisiju», kurai vajadzēja rūpēties par mūsu karaspēka apgādāšanu un arī par pārāk biežo vācu nodaļu patvarīgo rekvizīciju novēršanu, kas. blakus biežajām laupīšanām. bija kļuvušas par visai nepanesamu un sarūgtinošu iedzīvotāju nastu. Galveno frontes vienību noliktavu ierīkoja Durbes komandantūrā, enerģiskā Durbes komandanta virsleitnanta Ozoli ņ a pārziņā.
Tanīs rajonos, kur darbojās galvenām kārtām valsts vācu vienības, G o 1 c s mūsu rekvizīciju komisiju darbību tomēr nepielaida, paturot rekvizīciju ziņā pats brīvas rokas.
Ar vācu ģenerāļa, grāfa fon der Golca ierašanos par vācu spēku komandieri, Liepājas guber-

Po|u ģen. Ridzi-Smigla.
nātoru un arī visas vācu politikas galveno noteicēju, Pag. valdības tiesību un rīcības brīvības ierobežošana pieņēma vēl daudz noteiktāku un neatlaidīgāku veidu nekā līdz tam. Ģenerālis Golcs bija gan vācu valdības komandēts ģenerālis Vācijas auslrumrobežu nodrošināšanai, bet viņa izvēle bi ja vietējo vācu noteicošo politisko aprindu aktivitātes sekas Berlīnē, jo Golcs bija pazīstams kā viens no tiem «politiskajiem ģenerāļiem», kas pilnā mērā simpatizēja tai politikai, kāda Baltijas valstīs bija piekopta jau agrāk un tagad atkal sāka izpausties arvienu vairāk. Liepājā Golcs ieradās I. februārī 1919. gadā. Jau pirmā karaspēka vizitācijā, apbraukājot dažas Kurzemes vietas, viņš bija nostiprinājies pārliecībā, ka «šie bagātie plašie apgabali vēl varētu uzturēt daudz kolonistu. Še trūkst uzcītīga, kārtīga vācu zemnieka un priīšu landrāta …» Viņš jau tūlīt redz, ka Pag. valdība nebūs viņa plāna sekmētāja un. «ja radikālās vācu partijas un Liepājas vācu zaldātu padome aiz partijas interesēm neatbalstītu tā saukto Latvijas Pagaidu valdību (Golcs nekautrējās arī dažus savus rakstus adresēt «tā sauktai Latvijas pagaidu valdībai» — red.) pret vācu ģenerāli, tad es vajadzības gadījumā būtu varējis vienkārši pāriet pāri Šai valdībai pie dienas kārtības».

Musu kapaviri Zilupes stacija.
Bet tā kā šinī ziņā viņam vēl ir traucējumi, tad Golcs nāk pie slēdziena, ka«man jākaro pret četrām frontēm: pret lielinieku armiju, pret vācu radikālu iespaidoto Liepājas zaldātu padomi un līdz ar to pret revolucionāriem faktoriem manā karaspēkā, pret vāciern naidīgo puslieliniecisko Pagaidu valdību un pret Sabiedrotiem. Pēc labā vecā stratēģiskā pamatlikuma es nolēmu nekarot pret visiem reizē, bet apkarot katru par sevi» (General Graf Rūdiger von der Goltz, Vleine Sen-dung in Finnland und Baltikum», 71.. 126. un 1 "56.
1. p.j. Pēc tā paša likuma, vērsdams uzbrukuma smagpunktu pret vienu viņš neaizmirsa tad pa traucēt arī citus.
Visnoteiktāk G o 1 c s uzstājās pret mobilizā-cijām, t. i. pret nacionālā, Pag. valdībai uzticīgā karaspēka pavairošanu, jo viņš pietiekoši labi saprata, ka citādas karaspēka pavairošanas iespējas Pag. valdībai faktiski nebija. Kā mēs redzējām, tad viņam, beidzot, arī izdevās to apturēt un mobilizācijas no apriļa sākuma vairs nenotika. Pēc tam viņam nepatika, ka pat Pagaidu valdības ēkas apsargā latvju karavīri un viņš, «būdams atbildīgs par visu drošību», prasīja, lai noņemtu latvju sargposteņus. kuru vietā tad viņš nostādīšot savus! Kā mēs jau minējām, ļoti nepatīkams viņam — kā viņš pats atzīstas— bija arī «Saratovs&amp;gt;, sevišķi pēc tam, kad uz tā atradās no angļiem saņemtie ieroči, kas padarīja neatkarīgāku latvju karavīru apbruņošanu.
Tāpat tas bija pretī pret jebkādu latvju karaspēka vienību turēšanu Liepājā, sevišķi ja tās ir apbruņotas. Viņš paziņoja, ka arī Liepājas kara ostā nav turāmi vairāk par 300 apmācamiem karavīriem, kuriem nedrīkst izsniegt kaujas patronas, un beidzot pat pieprasīja, lai latvju vienības apbruņotu tikai tad, kad tās jau izsūtītas uz fronti un atrodās ne tuvāk par 15 kilometr. Liepāja i. Pie tam arī tādā gadījumā apbruņošanai jānotiek ar viņa atļauju.
Protams, apsardzības ministrija visu to krasi noraidīja, bet ne tik krasi noraidoši pret Golca prasībām izturējās politiskās aprindas, tā kā apsardzības minstrijas darbā Golcam sarežģījumus tomēr izdevās panākt.
Tādējādi Golcs jau kādu mēnesi pirms
16. apriļa bija paspējis radīt ievērojamus traucējumus mūsu bruņoto spēku papildināšanas darbā.
I.atvju komandantūras tika vajātas, atceltas un vietām pat atbruņotas. Kad, piemēram, pēc Jelga-gavas ieņemšanas Jelgavas komandants kapt.
Zommers mēģināja stāiies pie brīvprātīgo vākšanas (mobilizācija jau bija noliegta), tad attiecīgos uzsaukumus konfiscēja jau drukatavā un paša kapt. Z o m m e r u arestēja.
Bet arī tad, kad mobilizācijas vel notika, G o 1 -ea padotībā atrodošies policisti vienmēr tās mēģināja izjaukt un dažās vietās, kur nebija latvju bruņota spēka klātbūtnes, bija arī izklīdinājuši uz mobilizāciju sanākušos kā «bandītus un sparta-kistus».
Fronte, kurā bija ievadīts izšķirošs trieciens pret lieliniekiem, ne visai pilnīgi izprazdama ari to. kas notiek aizmugurē, prasīja arvienu jaunus papildinājumus. Šos papildinājumus vajadzēja sniegt arī vēl tamdēļ, lai latviešu kaujas grupa frontē ieņemtu nozīmīgāki! stāvokli, kas atstātu lielāku un labvēlīgāku iespaidu Sabiedrotos, kuru misijas jau bija ieradušās Liepājā un no kurām valdība gaidīja draudošā stāvokļa novēršanu. Arī papildu vienības, frontei virzoties tālāk, pārgāja tuvākā aizmugurē. Tā Liepāja iztukšojās un latvju karavīriem, bet tanī pašā laikā tur koncentrēja ievērojamus vācu spēkus, kas pienāca no Vācijas un kurus svinīgās parādēs laida pa pilsētas ielām, lai tie atstātu lielāku iespaidu uz iedzīvotājiem un Pag. valdību. Šiem vācu spēkiem, kuri bija gluži «svaigi» un tā tad vietējos apstākļus

Lāčplēša kaja ordeņa kavalieri Lačpleša svētkos Satversmes sapulces nama.

Ierakumi pie Zilupes.

Patvertnes pie Zilupes dzelzceļa līnijas.
nepārzināja, Latviešu Pagaidu valdību tēloja kā pēdējo uzurpāioru un vācu ienaidnieku bandu. Ar šo no Vācijas atnākušo pulku palīdzību Golcs vispirms (aprija pirmā pusē) padzina Liepājas zaldātu padomi, panākdams šinī ziņā arī Vācijas toreizējā kara ministra sociāldemokrāta Noskes atbalstu.
Lielinieki tagad (marta beigās) j,au bija jūtami satriekti, vācu zaldātu padome likvidēta, Golos tā tad varēja tagad vērsties pret atlikušiem diviem, t. i. Pagaidu valdību un Sabiedrotiem. Nevajadzēja būt sevišķi tālredzīgam, lai saprastu pret ko Golcs vērsīsies pirmā kārtā. Neko atklātu uzsākt pret Sabiedrotiem tak viņš nevarēja. Bet Pagaidu valdības likvidēšana nozīmētu arī Sabiedrofb iespaida likvidēšanu tanī rajonā. kur viņš operēja. Bija pienākusi kārta tā tad Pag. valdībai.
Cīnoties ar milzīgām grūtībām apsardzības ministrija pa Šo laiku. t. i. no janvāra vidus līdz
16. aprilim, mūsu spēkus frontē bija gandrīz de-smitkārtojusi. Tad tur bija tikai divas nepilnas rotas ap 200 vīru stiprumā, tagad tur jau bija brigāde ar 3 bataljoniem. 3 eskadroniem, 1 sapieru rotu un jau gandrīz noorganizētu bateriju. Arī par aviāciju bija domāts. Latviešu karaspēka kopējais lielums Kurzemē tagad bija ap 3000 viru.
Februāra mēneša sākumā Ventas frontē, cik par tādu varēja runāt, bija iestājies kas līdzīgs pozieiju karam un pastāvēja tāds visu mēnesi. Viss mēnesis latvju un vācu karaspēkam pagāja sagatavošanās darbos. Sevišķi atzīmējams stiprs valsts vācu karaspēka pieplūdums, īpaši Liepājā un labā. spārnā. Lielinieki visā frontē izturējās ļoti pasivi. Notika tikai vietēja r.akstūra sadursmes. Latviešu bataljona frontē grūts stāvoklis bija Lēnas muižā. Tā bija atrauta no galveniem spēkiem uz 8 kilometriem. Venta bija aizsalusi un vairs nebija šķērslis ienaidniekam. Pretinieks arī visvairāk grieza vērību uz šo punktu.

No Ventas lidz Lielupei

Kalpaka karavīriem te vairākos lielinieku uzbrukumos bija izdevība parādīt savu modrību, aukstasinību un teicamas kaujas spējas. Paša K a 1 p a k a autoritāte pa šo laiku bija milzīgi augusi kā viņam padotos karavīros, tā arī pārējos iedzīvotājos, savās attiecībās ar kuriem Kal-paks pierādīja īstu patriota sirdi un patiesu gādību. Viņš bija ieguvis atzinību un cienību, kam nācās ar to satikties.
Par zemes sargu komandieri februāra sākumā ģenerālis Golcs iecēla majoru Fletcher i, Vācijas pavalstnieku, karā piedzīvojušu artilērijas virsnieku un enerģisku kara vīru. Par viņa (zemes sargu) štāba priekšnieku iecēla vācu ģenerālštāba kapteini, burggrāfu Dona. Ap februāra vidu zemes sargu spēkos frontē bija sekošas vienības :
1) Plkv. K a 1 p a k a b a I a 1 j o n s (3 kājnieku rotas un I jātnieku nodaļa);
2) Trieciendaļa (Stosstruppe), barona Hansa M a n tei f e ],a vadībā, (divas kājnieku rotas, sauktas par eskadroniem, jātnieku eskadrons, 1 ložmetēju komanda un t baterija);
3) M a Imedes nodaļa (3 kāju. rotas, 1 ložmetēju rota un 1 baterija):
4) E u 1 e n b u r g a nodaļa (2 kāj nieku rotas: Radena un Kleista; Hāna jātnieku nodaļa un Sīverta baterija);
5) ī. īvenak r i e v u nodaļa (2 kāj nieku rotas un 1 kav. nodaļa);
6) Barona Engelliarda-Šēnheide-na un G o 1 df e 1 d a jātnieku eskadroni.
Bez tam landesvēram vēl bija piedalītas dažas sīkākas valstsvācu vienības. Latviešu zemes sargi Kalpaka bataljons) bija padots kopējai zemes sargu vadībai tikai operatīvā un pa daļai apgādes ziņā. Organiskas skaistības tam ar vācu zemes sargiem (landesvēru) nebija.
Visu zemes sargu kopskaitu frontē varēja rēķināt ap 2200 viru.
13. februārī vācu zemes sargu (l,anclcsvēra) vienības, pastiprinātas ar valsts vācu karaspēka nodaļām (agrāko Kuldīgas garnizonu), uzbruka Kuldīgai. Izmantodamas garo ziemas nakti, uzbrūkošās vienības, (Trieciendaļa, Goldfelda eskadrons, Kleista rota un valsts vāci), vairākās kolonās, ātri pārvietojās uz Kuldīgu. Kolonas virzījās uz Kuldīgu no Apriķiem caur Jā teli. no Lipai-ķiem un gar Ventas krastu. Tai pašā laikā Lī-vena nodaļa virzījās gar jūrmalu no Sakaslejas uz Labragu. Rīta gaismai austot, kolonas uzbruka Kuldīgai. Uzbrukums pilnīgi pārsteidza lieliniekus un nodarīja tiem visai jūtamus zaudējumus. Kuldīgas ieņemšanai liela loma piekrita Goldfelda eskadronam. (Rotmistrs G o l d f e l d s. bij. Bavārijas virsnieks, jau no janvāra mēneša cīnījās landesvēra sastāvā). Nesaskaņu dēļ ar vietējiem vāciem. Goldfelds vēlāk lūdza apsardzības ministrijas aizstāvību un tāpēc pēdējā šo eskadronu pievienoja) 3. martā Kalpaka bataljonam. Par šo nodošanos latvju Pag. valdības rīcībā. Goldfeldam nācās pieredzēt stingru attiecīgās puses vajāšanu, kā arī apsardzības ministrijai — ļoti stiprus pārmetumus. Vēlāk Goldfelds Zeltiņš pieņēma T.atvijas pavalstniecību).
Pēc Kuldīgas ieņemšanas mūsu labais spārns bija vairāk nodrošināts. Frontes līnija tagad še gāja no Skrundas līdz Kuldīgai pa Ventu un tāļāk no Kuldīgas caur Ēdoli un Alšvangu uz Labragu. Uz Ventas līnijas vēl pretinieka rokās bija palikusi Ventspils. 8. februārī angļu eskadra apšaudīja Ventspili. Pilsētā izcēlās panika. Lielinieku karaspēks steigšus atstāja pilsētu. Redzēdami, ka eskadra atkal aiziet, lielinieki vēlāk atgriezās, pilsēta.
24. februārī landesvērs, majora Flctchera vadībā, ieņēma Ventspili. Uzbrukumu tai izveda tāpat, kā Kuldīgai, vienā dienā un naktī ātri pārvietojot spēkus un gaismai austot sākot uzbrukumu. Trieciendaļa un Rādena rota uzbruka frontāli. Hāna kavalērijas nodaļa gāja apiešanas manevri no dienvidiem un Kleista rota no ziemeļiem. Pēc īsas, bet visai sīvas cīņas ap pilsētu un pilsētā
— Ventspils bija ieņemta. Arī daži mazāki kuģi. ātri apbruņoti ar lielgabaliem Liepājā, nobrauca uz Ventspili un zem savas artilērijas uguns izsēdināja ostā desantu (Rošera rotu. Malmedes 3. rotu 1 valsts vācu rotu), kuram tomēr vairs nenācās cīņā piedalīties. Lielinieku rīcība pilsētā, kā izrādījās, bijusi sevišķi zvēriska.
Ar Ventspils un Kuldīgas ieņemšanu viss kreisais spārns nostājās gar Ventu. Uzbrukumi Kuldīgai un Ventspilij noskaidroja, ko pretinieka spēki mūsu kreisā spārnā nav lieli, jo ļoti stiprus viņu spēkus bija prasījušas operācijas ziemeļos, t.i. pret Igauniju. )
Apsardzības ministrija pamatoti uzskatījavisus zemessargus, tā tad landesvēru, par sev padotu karaspēku.
28. februārī nelielajam Kuldīgas garnizonam nācās izturēt otru (pirmais notika .18. februārī) stipru lielinieku uzbrukumu, kuru atbalstīja šinīs kaujās neparasti spēcīga lielinieku artilērijas uguns. Šīs kaujas izbeidzās tikai 1. martā ar lielinieku atsišanu.
Pa šo februāra cīņu laiku ar Golca valsts vācu spēki bija ievērojami pastiprinājušies. Bez dzelzsdivizijas tam tagad bija padota arī vācu 1. gvardu rezerves di vizi ja, kuru Golcs nostādīja pa labi dzelzsdivizijai. Golca m padoto spēku kopsumu (ieskaitot zemes sargus) tagad varēja jau rēķināt ap 9000 vīru, kuru kaujas vērtība gan nebija vienāda, bet kas tomēr vairs nebija salīdzināma ar vācu vienību pilnīgu izvairīšanos no kaujām decembrī un janvārī.
Golcs tā tad varēja sākt uzbrukumu lieliniekiem. kas bija nepieciešams viņa karavīru gara stāvokļa uzturēšanai un ko prasīja arī militārie un politiskie apstākļi. Uzbrukums sākās pirmās marta dienās, vispirms ar labo spārnu, t. i. abām vācu divīzijām (dzelzs un gvardijas), kuras 2. martā sasniedza Možeikus. Pēc tam kustību uz priekšu vajadzēja sākt zemes sargiem, no iiem pirmā kārtā K a 1 p a k a bataljonam, kurš atradās starp vācu zemes sargiem un dzelzs diviziju. Latviešu, bataljonam bija jāuzbrūk centrā, pirmāk no Skrundas uz Saldu. Kreisā spārnā plašā frontē. no Kuldīgas un Ventspils, bija jāuzbrūk landesvēra daļām.
1. martā pulkvedis Kalpaks no virsštāba saņēma kaujas pavēli, pēc kuras Latviešu Atsevišķam bataljonam bija uzdots 3. martā pāriet Ventas upi un ieņemt Jauno muižu. Bataljonam pāroja pār Ventu bija izmeklēta pie Līču pusmuižas. Venta bija jāpāriet 3. martā, pulksten 7 rītā.
Pirms operācijas sākšanas izdarīja vajadzīgo spēku pārgrupēšanu. Bataljonā tagad ietilpa arī Studentu rota (kopš 17. februāra), atsevišķā jātnieku nodaļa un izlūku komanda. Arī Cēsu un Neatkarības rotas sastāvs bija papildināts, tomēr uzbrukuma sākumā daļa Neatkarības rotas atradās

Pāri pār Ventu bija noteikta sekoša kārtība: pirmai Venta bija jāpāriet jātnieku nodaļai, pēc tam Studentu rotai un pēc tam Cēsu rotai. Kad jātnieki jau bija pāri Ventai, — viņi padevās uz labo pusi. Viņiem bi ja uzdots apsargāt mūsu labo flanku un. izejot uz Jaunās muižas — Pampaļu lielceļu, aizsprostot pēdējo. Kalpakam piedalītai vācu Millera baterijai bija jāpabalsta uzbrukums no Ventas kreisā krasta, no Lēnas muižas rajona. Studentu un Cēsu rotas pēc Ventas pāriešanas virzījās uz Jaunās muižas pusi. Studentu rota virzījās pa labi no Antuļu—-Jaunās muižas ceļa, atbalstoties uz tā ar rotas kreiso flanku. Cēsu rota virzījās pa kreisi no minētā ceļa. Pretinieks atklāja no vairākiem ložmetējiem flankuguni uz Cēsu rotu no Garajo mājām. Cēsu rotai deva pavēli iztīrīt no ienaidnieka Garajo mājas. Ar īsu kauju Cēsu rota ieņēma Garajos un pārējās daļas varēja atkal kustēties uz priekšu. Kad Studentu roia jau bija ieņēmusi Lauku mājas un atradās jau tieši Jaunās muižas priekšā, — ienaidnieks sāka apšaudīt mūsu spēkus ar ložmetēja uguni no trim pusēm. Ienaidnieka koncentrētā uguns sevišķi grūtā stāvokli noveda Studentu rotu. kura bija izvirzījusies līdz uzkalniņam Jaunās muižas priekšā, bet aiz ienaidnieka krusta uguns nevarēja tāļāk virzīties uz priekšu. Ienaidnieka uguns ik brīdi pieņēmās stiprumā. Redzēdams, ka Jaunā muiža ne ar frontālu uzbrukumu, ne arī no labās puses nebūs ieņemama, plkv. Kalpaks uzdeva daļai no Cēsu roias apiet Jauno muižu no ziemeļiem. Šis manevris izdevās un lielinieki sajukumā atkāpās.
Pa to laiku jātnieku nodaļa ar kaujām bija izgājusi uz Jaunās muižas — Pampaļu lielceļa, l līies mājas rajonā. Bataljonam padotā baterija pabalstīja uzbrukumu ar uguni no entas kreisā krasta. Lielinieki atkāpās uz tuvējām mājām otrpus Pampaļu — Jaunās muižas lielceļa. Šīs dienas uzbrukums bija sekmīgi veikts. Jaunā muižā mūsu karavīri ieguva vērtīgas trofejas: 2. Padomju Latvju Strēlnieku pulka bataljona kancleju pilnā sastāvā un bataljona noliktavu ar ļoti daudz patronām un ložmetēju lentēm. Pēdējās mums bija ļoti nepieciešamas: piem. Cēsu rotā atradās viens krievu ložmetējs, kas attiecīgu lenšu trūkuma dēļ nebija lietojams, jo viss Atsevišķais bataljons bija apbruņots ar vācu sistēmas ieročiem.
Venta tagad bija pārieta.
Tai pašā dienā, kad Kalpaka bataljons ieņēma Jauno muižu, dzelzsdivizijas Bor-c ha bataljons ieņēma Pampaļus. Dzelzs-divizija 3. martā ieņēma arī Možeikus, bet tur nenoturējās. Tikai 5. martā, kad 1. gvardu rezerves divizija izbīdījās stipri uz ' priekšu, ieņemdama ViekŠņus un Akmje-nus (Lietuvā), arī dzelzsdivizijai izdevās ieņemt un noturēt savās rokās Možeikus.
3. marta vakarā K a 1 p a k a bataljons ieņēma sekošu frontes līniju: Ropu muiža, Skrundas muiža, Lēnu mācītāja muiža. Garajo Dzirniekti, Kvaļu mājas, Jaunā muiža un Porini.
Naktīl no 4. uz 5. martu gandrīz visā Atsevišķa bataljona fronte bija manīti ienaidnieka izlūki, kāpēc nākamā dienā varēja sagaidīt ienaidnieka pretuzbrukumu. Mūsu jātnieki nemitīgi novēroja
ienaidnieka kustību mūsu labajā flankā un uzturēja sakarus ar hauptmaņa Borcha bataljonu. 5. martā, pulksten 12 dienā sākās stiprs ienaidnieka pretuzbrukums. šoreiz pretinieks uzbruka abiem mūsu pozieiju flankiem. pie kam galveno sitienu, a/ apmēram vienu bataljonu, vērsa pret Studentu rotas labo spārnu, ka-; atradās pie Porinu mājas. Kreisajā spārnā pret Cēsu rotu pretinieks uzbruka no Spaļu mājas puses. Mums kaujas apstākļi bija ļoti grūts: visu laiku ļoti bieza migla, kas deva ienaidniekam iespēju nemanot pievirzīties ļoti tuvu. Pēc apm. 4 stundu ilgas kaujas ienaidnieks tomēr bija spiests atkāpties uz saviem izejas punktiem. Mūs ievērojami atbalstīja piedalītā artilērija, šais cīņās latvju karavīri pierādīja, ka prot nevien izsist ienaidnieku, bet arī iegūto paturēt.
6. marts un pulkveža K a 1 p a k a nāve.

no Lapšaiiu, Cclminieku, Lejzemnieku un Stērķu mājām. Pie Stērķu mājām rotu apstādināja.
Studentu rota izsita pretinieku no Eglieņu un
5. marta vakarā pulkvedis K a 1 p a k s saņēma pavēli uzbrukuma turpināšanai. No pretinieka bija jāiztīra Ventas labais krasts Skrundas-Saldus dzelzsceļa un lielceļa rajonā. Ar to būtu nodrošināta mūsu rokās pāreja pār Ventu pie Skrundas. Jāuzbrūk bija plašā rajonā starp Ventu un Ulīles— Skudras līniju. Tā kā še varēja sagaidīt stipru ienaidnieka pretošanos, lai atvieglotu Latviešu Atsevišķā bataljona uzdevumu, bija pavēlēts dzelzsdivizijas f. Borcha bataljonam uzbrukt no PampaJu muižas, virzienā caur Grāveru muižu uz Skudras mājām. Pie Skudrām abiem bataljoniem bija jāsavienojas. Pēc šī uzdevuma izpildīšanas Borcha bataljonam bija jādodas atpakaļ uz Pampaļu rajonu. Abiem bataljoniem bija doti virzieni uz pretinieka flanku un aizmuguri. Tomēr. tā kā priekšā stāvošais kaujas lauks bija plašs un mežiem pārklāts, bija skaidri, ka abiem bataljoniem sakarā strādāt būs grūti. Sevišķi vēl tāpēc, ka pretinieka daļas atradās nevis kādā nepārtrauktā līnijā, bet bija izkaisītas visā rajonā. Borcha bataljonam izeja no Pampaļiern bija nolikta pulksten 1/27 rītā. Kaujas operācijas izpildīšanu pulkvedis Kalpaks uzlika visām viņa rīcībā esošām vienībām. Kaujā bija jāpiedalās Studentu. Cēsu rotai, Millera baterijai, jātnieku nodaļai, bataljona kājnieku izlūku nodaļai, kā arī 5. marta vakarā no Liepājas atbraukušai 1. Latvijas Neatkarības rotai.
5. marta vakarā pulkvedis Kal paks izstrādāja sekošu kaujas plānu: Uzbrukumu sākt 6. martā, gaismai austot, no Jaunās muižas, Studentu rotai uzbruki Eglieņu, Kzerkalnu māju virzienā: Cēsu rolai — Ulītes. Celminieku, Stērķu māju virzienā. Pēc Ezerkalna un Stērķu māju ieņemšanas. abām rotām uzbrukt Skrundas skolas virzienā. Baterijai pabalstīt Studentu un Cēsu rotu uzbrukumu. I. Latvijas Neatkarības rotai, kura ieņēma pozīcijas Skrundas muižas rajonā, ar savu uguni saistīt pretinieka spēkus Vēršu muižas rajonā.
6. martā gaismai austot sākās uzbrukums. Pulkvedis Ka 1 paks ar savu štābu gāja līdzi Cēsu rotai. Pēc īsas cīņas Cēsu rota izsita pretinieku
Ezerkalna un Kripu majam un bija jau izgājusi Skrundas — Pampaļu lielceļa.
Pulkvedis Kalpaks pavēlēja Cēsu rotai arī iziet uz lielceļa un pievienoties Studentu rotai. Abas rotas savienojās uz ceļa mežā, apmēram 1,5 klin no Skrundas skolas. Tā kā. izejot no meža, pretinieks mūsu izraugus saņēma ar uguni, pulkvedis Kalpaks deva pavēli uzbruki Studentu rotai pa kreisi no Skrundas—Pampaļu lielceļa, bet Cēsu rotai pa labi. "Vācu balerija. kūju komandēja leiln. Š r i n d e r s, zem pretinieka uguns izvirzījās līdz mūsu ķēdei un tieši tēmējot sāka apšaudīt pretinieku pie Skrundas skolas. Ap pulksten 10 rītā Studentu un Cēsu rotas bija jau Skrundas skolu ieņēmušas. Pretinieks steidzīgi atkāpās pa vēl brīvo meža ceļu Dzelzskalnu virzienā. Mūsu rokās krita 2 ložmetēji.
Kad Skrundas skolas un mācītāja muižas rajoni bija iztīrīti no ienaidnieka, plkv. Kalpaks sapulcināja abas rotas pie skolas. Pēc īsas sakārtošanās un atpūtas bataljons devās uz priekšu caur lielo mežu Dzelzskalnu virzienā. Priekšā jāja

Uzspridzinātais dzelzceķi tilts par Zilupi 1920. g.

Ierakumos pie Zilupes 1920. g.
Atsevišķa jātnieku nodaļa, aiz viņas neliela atstatumā gāja Cēsu rota. baterija un Studentu rota.
Ejot pa Skrundas—Saldus lielceļu uz Saldus pusi, kad bataljons tuvojās Engurniekiem, uz viņu no turienes atklāja uguni, domājams, tās pretinieka daļas, kuras atkāpušās zem bataljona spiediena no Skrundas skolas un no Skrundas tilta. Bataljons, uzbrūkot abpus lielceļam, drīz apklusināja pretinieka uguni un piespieda pretinieku atkāpties. Tāļākā virzīšanās nolika: Cēsu rotai gar dzelzsceļu. Studentu rotai gar lielceļu, priekšā virzījās jātnieku nodaļa.
No Engurniekiem līdz Skudrām, kur bija gaidāma satikšanās ar Boreha bataljonu, vairs bija jāiet tikai divi kilometri. Abpus lielceļam un dzelzsceļam te izplēšas mežs, kas beidzas 800—1000 metru šaipus Skudrām. Kad jātnieku nodaļa sasniedza meža austrumu malu. no Skudru mājas puses uz to atklāja strauju uguni. Pulkvedis Kalpaks, domādams, ka Še vēl darīšana ar atkāpjošos pretinieku, pavēlēja uzbrukt Cēsu rotai gar dzelzsceļu, Studentu rotai gar lielceļu.
Sākās nikna kauja. Tomēr, neskatoties uz pretinieka stipro un labi mērķēto uguni, māsu rotas neatlaidīgi virzījās uz priekšu un Cēsu rota jau sāka apiet pretinieka kreiso spārnu. Pievirzījušies tuvāk pretiniekam, mūsu karavīri ieraudzīja, ka pretiniekam ir tādas pašas bruņu cepures, kā pašiem. Kauju pārtrauca. Bija nolikusi kļūmīga pārskatīšanās — sadursme ar Boreha bataljonu. kas jau bija iznācis pie Skudrām un. sagaidīdams atkāpošos lieliniekus no Skrundas puses, savukārt bija noturējis mūsējos par lieliniekiem.
Kauja bija īsa, bet viņas sekas visai bēdīgas. Bija kritis pulkv. Kalpaks, Studentu rotas komandieris kapt. Grundmans. jātnieku nodaļas virsleitn. Krievs, vācu baterijas leitn. Š r i n d e r s. — visi iemīļoti priekšnieki un karavīri. Vairāki mūsu karavīri bija ievainoti. Arī Boreha bataljona zaudējumi bija jūtami: 9 krituši un prāvs skaits ievainotu.
Kalpaka nāve atstāja ļoti satriecošu iespaidu nevien uz karavīriem frontē, bet uz visiem, kas par viņu zināja un kam rūpēja mūsu jaunās valsts un viņas karavīru liktenis.
Nepārredzami ļaužu bari izvadīja Kal paku uz viņa pēdējo dusu 11. martā, Liepājā un tā nospiestība, kas bija redzama so pavadītāju sejās, atgādina tikai kāda cita traģiskā nāvē mirušā valsts vīra izvadīšanu jau atbrīvotajā Latvijā.,,
«Šinī domu un uzskatu juceklīga laikmetā daudz bija nesavtīgas pašuzupurēšanās, daudz bija arī gļēvulības. Kalpaks sevī iemiesoja lielu pienākuma apziņu pret savu tautu. Lai iedomājamies kaut viņa pēdējos vārdus: Balodi, paliekat manā vietā!» Briesmīgās sāpēs (ievainojums bija vēderā), juzdams nāvi tuvojamies, brīdī. kad cilvēks raisās vaļā no visa, kas viņu saista pie zemes, Kalpaks nedomā par citu. kā tikai par savu pienākumu» — saka K a 1 p a k a bataljona vēstures sastādītājs, pulkvedis Ralla t s (112. 1. p.).
(Pēc Vidzemes atbrīvošanas no lieliniekiem, pulkv. Kalpaka mirstīgās atliekas pārveda no Liepājas uz viņa dzimtenes kapiem Meirānu Visa-gala kapsētā. Arī Studentu rotas komandiera Grundmaņa mirstīgās atliekas 1920. gada janvārī no Liepājas pārveda mūžīgai atdusai uz Rīgas brāļu kapiem.)
Atsevišķā bataljona komandēšanu tagad uzdeva kop vedini (pulkv.-ltn.) Balodim.
Neskatoties uz smago triecienu, latvju kaujas spars iomēr nebija satriekts.
Pēc "5 dienu nemitīgām cīņām un kustības uz priekšu, bataljons jau bija pienācis pie S a 1 d u s.
Arī vispārējās frontes labais spārns, kur sagrupētas bija skaita ziņā spēcīgākās 1. gvardu rezerves divizija un dzelzsdivizija, ar kaujām ātri virzījās uz priekšu un 9. martā ieņēma Pāpili uz Šauļu-Možeiku dzelzsceļa un Reņģi uz Možeiku-Jelgavas dzelzsceļa. Kreisais spārns, (kur, garā frontē izkaisītas, darbojās landesvēra daļas, vēl atradās Kuldīgas un Ventspils rajonos.
Saskaņā ar rīkojumu, sākot ar 10. martu bija jāturpina uzbrukums visā frontē un jāsasniedz līnija: Grūsti, Žagare, Jaunpils, Kandava, Talsi.
Atsevišķi Kalpaka bataljonam bija uzdots
10. martā virzīties uz Saldus pusi, ieņemt Sesiles

Postenis pie Zilupes.
muižu un nodibināt sakarus ar dzelzsdivizijas B o r c It a un Libermaņa bataljoniem, kuriem savukārt bija jāsasniedz Paures un Striķu muiža, pie kam kopā ar minētiem bataljoniem 11. martā jāieņem Saldus.
Ceļā bataljonam, kā bataljona sastāvdaļa, uz apsardzības ministrijas rīkojumu, pievienojās Goldfelda eskadrons.
Pretinieks, pēc izlūku ziņām, bija nostājies aiz Cieceres upītes dziļās ielejas un ieņēmis līniju: Lašupes muiža. Cūkavīri. Būriņi. Baltruši un Sesiles muiža.
Pie Riekstu kalniem kopvedis Balodis sadalīja bataljonu divas daļās un pavēlēja: Neatkarības rotai ar G o I d f e 1 d a jātniekiem un bateriju uzbrukt pretiniekam pie Lašu muižas, pēc viņas ieņemšanas uzbrukumu turpināt gar Cieceres upi uz Būriņiem, kur iziet uz Saldus lielceļi; Studentu un Cēsu rotām uzbrukt gar Saldus lielceļu un pie Būriņiem savienoties ar Neatkarības rotu.
Cēsu rota pēc īsas kaujas padzina pretinieku no Cūkaviriem un Būriņiem.
Neatkarības rotai un jātniekiem iznāca nopietnāka sadursme pie Lašupes muižas, bet arī viņi padzina no šejienes pretinieku un, virzīdamies gar Cieceri, iznāca uz Saldus lielceļa.
Pēc pirmā uzdevuma izpildīšanas, kopvedis Balodis pavēlēja Neatkarības rotai uzbrukt gar Saldus lielceļu un ieņemt Bulnaru mājas, bet Studentu un Cēsu rotām ar piedalīto bateriju ieņemt Sesiles muižu.
Pie Butnariem pretinieks enerģiski pretojās. Ar strauju uzbrukumu Neatkarības rota tomēr viņu padzina no šejienes Saldus virzienā.
No Sesiles muižas ienaidnieks atkāpās bez kaujas.

. Neskatoties uz diezgan sīvo ienaidnieka pretestību un uznākušo biezo miglu, kas stipri traucēja uzbrukumu, Saldus jau 10. marta vakarā bija mūsu rokās, kur mūsu vienības iegāja dziedot «Dievs, svētī Latviju!»
Boreha bataljons tad vēl atradās Paurupē. 10 kilometrus no Saldus, kaut gan Golca pavēle nepareizi atzīmēta sevišķi pēdējā līdzdalība Saldus ieņemšanā.
11. martā Latviešu atsevišķais bataljons jau ieņēma drošu stāvokli aiz dabiskās aizstāvēšanās līnijas, garā Cieceres ezera. Saldus pilsētā nodibināja stingru kārtību un iecēla latviešu komandantu.

Latgale 1920. gada.
Bataljonam uz 10. martu dotais uzdevums bija izpildīts, bet kopvedis Balodis ar to neapmierinājās. Pretinieks bija sakauts tieši Saldus priekšā, viņa daļas bija dezorganizētas un atkāpās. Atlikt Saldus ieņemšanu uz nākošo dienu, nozīmēja ļaut pretiniekam sakārtoties un pievilkt spēkus, lai radītu jaunu pretošanos. Tagad uz pretinieka pleciem varēja iebrukt pilsētā un virtu ieņemt bez vācu palīdzības.
Kopvedis Balodis nolēma turpināt uzbrukumu un pavēlēja ieņemt Saldu, uzbrūkot Neatkarības rotai no Butnafiem gar Saldus lielceļu, pārējām bataljona daļām no Sesiles muižas gar ļaunzemjiem. Uzbrukums izdevās.
Kopvedi B a 1 o d i aps. min. paaugstināja par pulkvedi.
Kamēr Latviešu atsevišķais bataljons centrā Saldū, liļdz 15. martam palika uz vietas bez kaujas uzdevumiem, tikmēr visas pretīielinieciskās frontes abi spārni ātri virzījās uz priekšu.
Labā spārnā 10. martā viena no I. Gvardu rezerves divizijas daļām ieņēma Kursantis (Lietavā), vācu bruņotais vilciens ar divām rotām ieņēma Šauļus.
11. martā I. Gvardu rezerves divizija ieņēma Gruzdus (Lietavā), Žagari un Veģeri, bet Dzelzsdivizija sasniedza līniju Jaun-a u ee—Vccžvārdc.
12. martā pec niknām kaujām Dzelzsdivizija ieņēma Vecatici. bet 15. martā Bēni. I. Gvardu rezerves divizija izvirzīja vienu kolonu uz žktīriem (Lietavā uz Šauļu—Jelgavas dzelzsceļa līnijas).
Vispāri laba spārnā pretinieks nopietni pretojās.
Kreisā spārnā ktndesvērs, maldīgas informācijas dēļ, nokavējis 2 dienas ar pārsviešanos ttz Ventspils rajonu un tad atkal atpakaļ uz Kuldīgu, strauji uzbrūkot no Kuldīgas rajona, 13. martā ieņēma Kabili un Sabili un 14. martā, majora Fletckera personīgā vadībā, — Kandavu. 14. marta vakarā arī centra grupa, Latviešu Atsevišķais

Zilupes stacija 1920. g. Siinp.sona kgs (Anglijas prickšsla-vis), šfimaņa kgs (tag. sūtnis Parīzē), plkv.-ltn. Kalējs uu plkv.-ltn. Pūriņš.
bataljons, saņēma pavēli virzīties 15. martā uz priekšu un ieņemt Remtes un Pils-Blīdenes muižas. 15. martā pulksten 8 no rīta bataljons atstāja Saldu un bez kaujām sasniedza abus uzdotos punktus. Studentu rota ar barona Engelharda jātnieku nodaļu, kura šai operācijai bija piedalīta Latviešu Atsevišķam bataljonam, apstājās Remtes muižā. Neatkarības un Cēsu rotas, Hartmaņa eskadrons (kurā bija iedalīts arī ritmeistara Goldfelda jātnieki) un batareja, apmetās Pils-Blīdenes muižā. Pa labi nodibināja sakarus ar Borcha bataljonu Lielblīdenē un ar firsta Lī v e n a nodaļu Sātos.
Landesvēra Ziemeļu grupa majora Flet-chera vadībā, pēc Kandavas ieņemšanas, bija devusies naktī tālāk un. brašā triecienā, 15. martā ieņēmusi Tukumu un Irlavu. Tā tad arī kreisais spārns bija izvirzījies uz priekšu un pieslējās Rīgas juļ-as līcim.
Saņēmis pavēli, ieņemt Jaunpili, pēc samērā nielielām kaujām, latviešu bataljons to 16. martā ieņēma, salauzdams arī sīvāku ienaidnieka pretošanos pie Bikstu muižas un ieņemdams 17. marta rītā arī pēdējo.
Saņēmis .pavēli 18. martā ieņemt Pētermuižu un tās apkārtni, un to izpildījis, bataljons minētās dienas vakarā ieņēma līniju: Sprigaules muiža (Cēsu rota); Lukstes muiža (Studentu rota), un Bērzu muiža (Neatkarības rota). Borcha bataljons sasniedza Dobeli, bet to neieņēma. Tuvākās Latviešu Atsevišķam bataljonam viņa landesvēra daļas atradās Sīpclē un Bērzbeķē.
18. marta vakarā Latviešu Atsevišķā bataljonā pienāca patīkama, bet negaidīta un. kā izrādījās, arī vācu vadību ļoti pārsteidzoša ziņa, ka majors Fletchers straujā uzbrukumā ieņēmis Jelgavu.
Kā vēlāk noskaidrojās, tās landesvēra vienības, kas 15. martā ieņēma Tukumu, 17. martā bija devušās ātrā gaitā ar šķūtnieku palīdzību pa Tukuma-Jelgavas lielceļu, un ar nelielām, bet diezgan sīvām sadursmēm pa ceļam, pārvarējušas pārsteigto lielinieku pretestību arī pie Jelgavas un tur ielauzušās 18. marta pievakarē. Uz šo soli bija majoru Fleteheri pamudinājusi vēlēšanās neļaut lieliniekiem noslepkavot Jelgavā tur turētos ķīlniekus, kā arī kārdinājums pārsteigt lieliniekus tur tad, kad pilsētā vēl atrodas tikai lielinieku aizmugures iestādes.
Tas bija ļoti pārdrošs solis, jo Fletchera vadībā landesvēra ziemeļu grupa gan bija. ieņemot Tukumu, aizskrējusi Kurzemes ziemeļos operējošiem lielinieku spēkiem (2 pulkiem) aizmugurē, bet Šie spēki bija palikuši nesatriekti un. kā izrādījās. apvienojušies air uzbrukumā izklaidētiem lielinieku garnizoniem. Šie spēki, paši atrazdamies ļoti bīstamā stāvoklī1, tomēr bija nopietns apdraudējums arī mūsu kreisajam flankam. Landesvēra ziemeļu kolonai dodoties uz Jelgavu, tie bija, pa lielākai daļai izslīdējuši» gar jūrmalu, uz ziemeļiem no Tukuma, un sapulcējušies Slokas rajonā. Landesvēra pārsteigtais uzbrukums Jelgavai bija izjaucis Golca Jelgavas apiešanas plānu un, tadā veidā kā tas noritēja, devis lieliniekiem arī laiku izvest no Jelgavas ķīlniekus un tos, pa ceļam uz Rīgu, pa lielākai daļai nogalināt.
Ar Šo pārdrošo un no kopējā vadības plāna izrauto uzbrukumu gan bija atgriezti atkāpšanās ceļi tiem lielinieku spēkiem, kas atradās pret latviešu un dzelzsdivizijas vienībām, tomēr arī pats landesvērs Jelgavā atradās no visām pusēm apdraudēts un atrauts no pārējā karaspēka. Viņa laime bija tā, ka lielinieku pulki pa lielākai daļai sastāvēja no piespiedu kārtā mobilizētiem, kam nebija vēlēšanās karot un tagad vienkārši izklīda, bet nelielie komunistu pulciņi pa mežiem aizgāja Rīgas vai Jaunjelgavas virzienā.
Atgājuši otrpus Lielupes, lielinieku spēki tomēr sakārtojās un sākot ar 21.; martu pārgāja enerģiskos pretuzbrukumos, kurus Jelgavas garnizons gan atsita, bet ar grūtībām.
Lai sniegtu palīdzību landesvēram Jelgavā un izmantotu jaunradušos stāvokli, ģen. Golcs deva pavēli Dzelzsdivizijai tūdaļ iet uz Jelgavu, bet
I. Gvardu rezerves divizijai uz Bausku un Staļģeni-
19. marta Latviešu Atsevišķais bataljons izvirzījās nedaudz uz priekšu. Cēsu rota ieņēma Līvbērzi. Pārējās bataljona daļas palika uz vietas Bērzu muižā.
Pa labi no Latviešu Atsevišķā bataljona atrodošais Dzelzsdivizijas Borcha bataljons pēc sīvākās cīņas ap pusdienas laiku ieņēma Dobeli.
19. marta vakarā Latviešu Atsevišķais bataljons saņēma pavēli no Z. S. virsštāba, kas atradās tagad Jelgavā, atstāt 20. martā Līvbērzes rajonu un doties pa Tukumu lielceļu un ieņemt sekošus punktus: Ērzeļa krogu un staciju, ApŠupes muižu un Mālu muižu.
20. martā Lai viešu Atsevišķais bataljons sasniedza visus minētos punktus. Meža muižā taī laikā atradās barona Engelharda jātnieku nodaļa.
Kā no virsštāba pavēles — Latviešu Atsevišķam bataljonam izvirzīties uz Tukuma pusi varēja atzīt, tad virsštābs pilnīgi pamatoti nebija drošs par Tukuma rajonu. Šo nedrošību apstiprināja arī mūsu izlūku novērojumi. Kā izrādījās, tad pretinieks, ļoti uztraukts par pēdējiem notikumiem un Rīgas likteni, bija sakopojis visus spēkus un. izmantojot daļas savu spēku atrašanos Kurzemes ziemeļos un aiz Jelgavas, pietiekoši informēts par pretējās puses stāvokli, bija nolēmis ar veiklu uzbrukumu atņemt kā Tukumu tā Jelgavu. Šinī nolūkā 1. pad. pulkam vajadzēja iet caur ķeme-riem uz Tukumu, bet 10. pulk. — atvieglot frontālo uzbrukumu Jelgavai, uzbrūkot no Kalnciema caur l'rzeļu krogu pa abām pusēm Tukuma-Jelgavas lielceļam.
Izrādījās, ka šo lielinieku plānu negaidot izjauca sastapšanās ar lai viešu brigādi
20. martā bataljons saņēma lielāku papildinājumu — 2 rotas (kapteiņa Grāvelsīna un kapteiņa Graudiņa vadībā), un sakarā ar gaidāmiem jauniem papildinājumiem. 21. martā izvērtās par brigādi ar 3 bataljoniem, pie kam bataljoni dabūja agrāko rotu nosaukumus (I. Neatkarības, II. Cēsu un III. Atsevišķais bataljons), fīī. bataljonā pagaidām bijai vel tikai I rota, pārējos — 2. Par brigādes komandieri apsardzības min. iecēla pulkv. Balodi. 1. bataljona komandēšana bija uzdota kapt. Lapsam, II. — kapt. Pūriņam. III. — kapt. Galiņ domam. Bez tam brigādē bija 2 eskadroni, piekomandēta batareja, velosipēdistu-izlūku komanda un sakaru komanda, kā arī vezumnieki. Brigādes kaujas sastāva kopskaits tagad bija pie 1000 vīru.
21. marta vakarā brigādes štābā pienāca pavēle nākošu dienu. t. i. 22. martā izvirzīties līdz Lielupei un ieņemt pāreju pār viņu pie Kalnciema.
22. martā pulksten I no rīta brigādes daļas bija jau salasījušās uz Kalnciema ceļa starp Ērzeļa muižu un krogu un sāka iet uz priekšu. Tā kā vēl iepriekšējās dienas vakarā mūsu izlūki bija nogājuši līdz Sumragu mājām un uesastapuši pretinieku, bija domājams, ka sadursme ar pretinieku varētu nolikt tikai īsi pirms Kalnciema.
Brigādes kolonai priekšgalā gāja II. (Ooldfeīda) eskadrons, tālāk sekoja kājnieku kolona ar artilēriju. I. Neatkarības bataljons. 111. Atsevišķais (Studentu) bataljons, liauptmaņa M i I-lera batareja, II. Cēsu bataljons. Aiz kolonas jāja 1. eskadrons.

Kad kolonas daļas bija jau ienākušas mežā un mūsu jātnieki tuvojās Sarmu mājām, pēkšņi no kāda šķūnīša ceļa kreisajā pusē atklāja uz v i-

Pec kaja darbības izbeigšanas Latvijas-Lietuv as robežko-misijas priekšsēdētājs Bērziņa kgs ar šķīrējtiesnesi Simpsona kgu (Anglijas pārstāvi) uz Zilupes tilta 1920. g.
Redzams arī komisārs Priede.
ņiem šauteņu uguni, kurai drīz vien pievienojās pretinieka ložmetēja tarkšķēšana. Jātniekus atspieda līdz kājnieku daļām.
Plkv. Balodis deva rīkojumu — I. bataljonam izvirzīties ķēdē pa ceļu un pa kreisi no tā 111. bataljonam uzbrukt pa labi no ceļa: uz ceļa viņa laba jā pusē nostādīja smago ložmetēju; II. bataljonam palikt uz ceļa brigādes komandiera rīcībā un izsūtīi daļas abu spārnu apsargāšanai. Batareju nostādīja pozīcijā aiz Ērzeļu kroga, pie Jelgavas lielceļa. uz Līvbērzes pusi izsūtīja jātniekus izlūkošanā.
Attīstījās ļoti nikna kauja, kuļā pēc apm. 2 stundu cīņas ienaidnieku salauza un tas sakauts atkāpās Kalnciema virzienā, atstādams daudzus kritušus un ievainotus, lai gan pēdējos, pa lielākai daļai aizveda līdzi ar šķūtniekiem. Pavisam pretinieka kritušos varēja rēķināt ap 50 sarkanarmiešu. Mūsu zaudējumi šai kaujā arī bija diezgan sāpīgi (10 krituši un 25 ievainoti).
Ap kaujas beigšanās laiku pienāca ziņas no mūsu jātnieku izlūkiem, kuri kaujai sākoties, bija izsūtīti uz Līvbērzi, ka virzienā no Kalnciema uz Līvbērzes muižu manīti (Ienaidnieka spēki. Par stāvokli mūsu kreisajā spārnā nebija ziņu.
Pulkvedis Balodis tāpēc nesteidzās uz priekšu, bet pālie ko l Ērzeļu kroga rajonā, uzdeva ITI. bataljonam ieņemt Līvbērzi, ko pēc sīvas cīņas tas arī panāca.
Kā izrādījās, tad lielinieki bija pārgājuši jau pieminētā uzbrukumā Tukumam un_Jelgavai. virzienos no Slokas uz Tukumu, un Kalnciema uz Ērzeļu krogu un Līvbērzi un no Rīgas puses uz Jelgavu. Tukuma rajonā lielinieki bija ar 1. padomju pulka daļām guvuši sekmes, izsizdami no turienes 22. martā vājās landesvēra daļas (I rotu). Bet tā kā viņu šī virziena galvenie spēki bija cie-
tuši neveiksmi kaujā ar jauno latviešu brigādi, tad tie bija Tukumu atstājuši. Kā izrādījās, tad no Kalnciema uz Ērzeļu krogu caur Sumrakiem bija uzbrucis 10. Pad. Latv. strēln. pulks, pastiprināts ar dažām komunistu rotām. Pretinieks bija sagaidījis mūsu kolonu, jau izvērsies kaujas iekārtā, mēģinādams apņemt mūsu spārnus. No Kalnciema uz Līvbērzes staciju caur Veļu mājām bija uzbrucis 16 Padomju Latvijas, strēlnieku pulks, kuļam, spriežot pēc gūstekņu izteicieniem, bija uzdots tāļāk, kopā ar 10. pulku, uzbrukt Jelgavai no muguras, pa Jelgavas-Tukuma lielceļu, jo tanī pašā laikā Jelgavai ar stipriem spēkiem uzbruka lielinieki arī no Rīgas puses.
Landesvērs bija piedzīvojis visai baigus brīžus un tam bija izdevies atsist lieliniekus no Jelgavas tikai ar palīgā piesteigušās dzelzsdivizijas daļu palīdzību. Ja būtu izdevies vēl arī lielinieku manevris no Tukuma puses, tad gj-uti apgalvot, ka Jelgavu 22. martā būtu izdevies noturēt.
Latviešu brigādes pretestība bija izjaukusi lielinieku nodomus. 10. strēlnieku pulku atsvieda pie Bateriem im 16. pulka daļas mazliet vēlāk no Līvbērzes. Stāvoklis kreisā spārnā un līdz ar to arī Jelgavā tagad bija stabilizēts.
23. martā dzelzsdivizijas nomainītais landesvērs varēja doties uz Tukumu, kur lielinieku vairs nebija.

Bij. 15. Tukuma pulka štābs. Vidū: pulka komandieris plkv.-ltn. Kalējs.
Uz 24. martu Latviešu brigādei pavēlēja ieņemt Lielupes līniju un tur nostiprināties.
Pulkv. Balodis Latviešu brigādes bataljoniem deva virzienus: Neatkarības bataljonam — caur Smārdi uz Ķemeriem, ar tāļāko uzdevumu, ieņemt Sloku; Cēsu bataljonam — caur Sumra-giem uz Kalnciemu; Atsevišķam (studentu) bataljonam — gar Bērzes upi-uz Klīves muižu. Sasniedzot Lielupi, latviešu daļām bija jāieņem pārejas pār upi un jānocietinājas otrā krastā.
24. martā Neatkarības bataljons pēc nelielas priekšējo vienību sadursmes, ieņēma Ķe-inerus, iznīcinot lielinieku lauksardzi.
26. marta rītā tas, kopā ar landesvēra Mal-medes bataljonu, uzbruka Slokai, ko bija ieņēmuši stiprāki lielinieku spēki, un pēc 4 stundu ilgas cīņas ieņēma. Jau dažas stundas pēc Slokas ieņemšanas mums bija jāiztur stiprs ienaidnieka pretuzbrukums Slokai, tāpat bataljons sekmīgi izturēja vairākus lielinieku uzbrukumus nākošās dienās.
Cēsu b a t a 1 j o n s 24. martā, pec visai sīvas cīņas, pulkveša Baloža personīgā vadībā, ieņēma Kalnciemu.
Studentu bataljons pēc kaujas pārgāja Lielupi 25. marta rītā, ieņemot Klīves muižu.
Pēc Slokas un Kalnciema ieņemšanas, Atsevišķā latviešu brigāde (atšķirībai no mūsu Ziemeļ-latvijas operējošiem spēkiem to sauca arī par «Latvijas armijas dienvidus grupu») ieņēma sekošu fronti (sk. šēmu): kreisais spārns atbalstījās (Ugas jfiļ-as līcī pie Kauguru ciema; tāļāk frontes līnijā ietilpa Slokas pilsēta; pēc tam fronte gāja pa Lielupes kreiso krastu līdz Lediņiem, kur pārcēlās uz Lielupes labo krastu un gāja no Lediņiem pār Ložmetēju kalnu līdz Grabu mājām, kur atkal pārmetās uz Lielupes kreiso krastu un vilkās gar Lielupi līdz Kalnciema ķieģeļu cepļiem, ios ieskaitot. Brigādes štābs apmetās Sumragos, eskadroni (kav. nod.) — Bateros un brigādes saimniecības daļa — Džūkstē. Slokas rajonā atradās vēl arī Malmedes bataljons (2 rotas un 2 lielgabali).
P,a labi no latviešu brigādes Volgundes — Līvbērzes rajonā atradās Līvena nodaļa. Bauskas un lelgavas rajonus ieņēma vācu karaspēks (Dzelzsdivizija Jelgavā, Gvardu rez. div. tāļāk pa kreisi līdz Bauskai). Bauskas rajonā atradās vēlāk arī Bauskas latviešu bataljons. [1] ) tā tad fronte gāja viscaur gar Lielupi. Visas galvenās pārejas pār Lielupi, t. i. pie Kalnciema, Jelgavas un Bauskas, pretinieks bija zaudējis. Ar to Lielupe, kā aizstāvēšanās līnija, priekš pretinieka daudz bija zaudējusi un iāļākā virzīšanās uz Rīgu bija stipri atvieglota.

Pēc Lielupes līnijas ieņemšanas musu karavīru garastāvoklis bija sevišķi labs. No Ventas

Rīgas pulka kom. sastāvs 1920. g. Vidu—pulka komandieris pulkvedis Apinis ar pulkvedi Goperi un pulkvedi leitn. P ri e d i.
līdz Lielupei visās kaujās bija iegūts pārsvars par ienaidnieku. Tagad arī pati pēdējā un stiprākā pretinieka aizstāvēšanās līnija Rīgas priekšā bija mūsu rokas. Lz Rīgu, no kuras bija jāšķiras tādā bezspēkā, tagad vērsās uzvarētāju skati. Rīga bija visu sarunu priekšmets, ar viņas ieņemšanu liela daļa dzimtenes atbrīvošanas darba būtu veikta un paglābtas arī daudzas tuvinieku dzīvības. Pretinieka garastāvoklis, pēc pastāvīgām neveiksmēm, bija satriekts.
Uzbrukuma sākšanai, ja to negribēja atlikt uz daudz vēlāku laiku, bija pēdējais brīdis, jo muklāji bija vēl aizsaluši, bet drīz vajadzēja sākties pavasara šķīdonim, kas lielā mērā apgrūtinātu kustību.
Ievērojot, visu to, mūsu karavīri, kuru skaits vēl bija ievērojami palielinājies ar pēdējiem papildinājumiem (tā 29. martā pienāca lielā un labi apgādātā sapieru rota un krietni pilnīgā — 160 vīru — kapteiņa Zolta rota) nepacietīgi gaidīja pavēli doties uzbrukumā uz Ri'gu. Bet šī pavēle nenāca un sākās ilgā stāvēšana uz Lielupes krastiem.
Landesvēra daļas, pēc uzbrukuma apstāšanās, frontes apsardzībā vairs nepiedalījās. Vēl tikai neilgu laiku Slokas rajonā palika 2 viņu rotas. No sākuma landesvēru koncentrēja Tukuma un I alsu rajonos, vēlāk daļu no viņa nosūtīja uz Liepāju.
Latviešu brigādes ieņemtā aizstāvēšanās līnija bija ap 15 kilometru gaļ-a. Tajā atradās divas ļoti svarīgas vietas: Sloka un Kalnciems, no kurām veda īsākie ceļi uz Rīgu un ap kurām ari sagrupējās latviešu spēki.
Slokas rajona aizstāvēšanu uzticēja kapteinim Lapsam (1. Neatkarības bataljona komandierim) un Kalnciema rajonu — kapteinim P u r i -ņ a m (11. Cēsu bataljona komandierim).
Daudz uzmanības un pūļu prasīja nevien nemitīgie lielinieku uzbrukumi, bet arī brigādes aizmugures un saimniecības noorganizēšana.
Par ģenerāļa Golca attiecībām pret Pagaidu valdību mēs jau runājām: to Golcs bi ja pieskaitījis saviem ienaidniekiem, kuras nodabūšanu no ceļa viņu kavēja tikai vēl daži apstākļi.

16. aprila notikumi. „Saratova“ laikmets

Protams šie Golca uzskati par Latv. pag. valdību nebija dibināti tikai uz viņa personīgām simpātijām vai antipātijām. Ja Golca uzdevumā būtu tikai nodrošināt Vācijas au-strumu robežu un palīdzēt nostiprināties Latvijas valdībai (ar ko lielā mērā atkristu pašas Vācijas pūles šīs robežas nodrošināšanā)—viņš bez šaubām savu uzdevumu būtu veicis tādā pat garā kā Somijā un. varbūt, paliktu arī latvju tautas labvēlīgā atmiņā. Bet attiecībā uz Baltiju ne viņa vien, bet arī daudzu citu plāni bija pavisam citādi. Te bija palikuši spēkā nodomi, kas tik spilgti bija izpaudušies vēl tikai dažus mēnešus atpakaļ. i. i. 1918. g. vasarā, un par kuriem mēs runājām jau sākumā. Mēs arī redzējām cik drīz šos plānus atbalstīja pat Vācijas diplomātiskais pārstāvis, sociāldēmo-krāts V i n n i g s.

Ģenerālis Apinis, bij. Cēsu rotas vadītājs atkāpšanas cīņās 1918. g. decembrī, ĪY. atsevišķā (rezerves) bataljona komandieris Liepājas laikmetā, 6. Rīgas pulka komandieris pret Golca-Bcrmondta spēkiem un lieliniekiem un Vidzemes di-vizijas komandieris (no 1. VIII. 20. — 1. III. 24.).
Mēs jau sākumā minējām. ka 1918. g. rudenī, zināmas puses izredzēm Baltijā pasliktinoties. Vidzemes landmaršals fon S t r ī k s izprasīja sev plašas pilnvaras un rīcības brīvību. Viņš tad arī, kā izrādījās, nebija stāvējis dīkā.
Starp citu viņš visai sekmīgi izjauca Latvijas Pagaidu valdības ievadīto brīvprātīgo vākšanu Zviedrijā. To tiesu visos lielākos Vācijas centros bija nodibināti vācu kareivju — kolonistu vākšanas centri, kuru priekšgalā nostājās ģenerāļa Golca brālis. Galvenais palīgs pēdējam bija Silvio B r o e d e r i c li s, pazīstams Latvijas kolonizētājs jau pirms pasaules kara. Uz kolonizēšanas plāna
izvešanas apspriedēm sūtīja arī priekšstāv-jus no visām Latvijā esošām Vācijas un vācu tautības karaspēka vienībām. Sevišķu vērību piegrieza vajadzīgā noskaņojuma radīšanai uz Latviju sūtāmā un Latvijā esošā karaspēkā.
Ģen. Golcam, kā saprātīgākam un piedzīvo jušamāk,am, bija jāpieliek pat zināmas pūles, lai citi ar pārsteidzīgu rīcību neienestu kādus traucējumus viņa labi pārdomātā plānā, pēc kura. kā redzējām, viņš bija nodomājis rīkoties «pēc vecā labā stratēģijas likuma», t. i. sist pa vienam. Tā viņam jau februāra mēnesī nācās aizvadīt atpakaļ uz Vāciju, kā pāragri ieradušos, f. Strīķa izraudzīto Baltijas «troņa kandidātu», kādu Vācijas hercogu. Tūlīt pēc tam viņam nācās likvidēt kādu vēl lielāku f. Strīķa neveiklību: ierazdamies 18. februārī ar kādu zviedru pulkvedi Liepājā (tagad zviedru brīvprātīgo vervēšanu bija pārņēmuši vāci savās rokās) un laikam nezinādams, ka muitas pārbaudi jau izdara arī latviešu ierēdņi, S t r ī k s nebija pratis pietiekoši noslēpt dažus dokumentus. .šiem dokumentiem bija redzams, ka Vidzemes muižniecības landmaršāls Heinrichs fon Strīks 18. janvārī .1918. g. pilnvarots Vidzemes muižniecības vārdā vest sarunas un noslēgt publiskus un privāttiesiskus līgumus. Starp dokumentiem bija vairāki uzmetumi, starp tiem Vidzemes landmaršāla un karaspēka priekšnieka/ uzsaukums, līguma projekts ar grafu fon der Goleu. Latvijas un Igaunijas pagaidu valdību gāšanai un Baltijas valsts nodibināšanai, attiecīgas darbības plāns, kā arī jaunās Baltijas valsts konstitūcijas projekts.
Kaut gan G o 1 c s noliedza Pagaidu valdībai dokumentu saturu publicēt, tomēr atklātais sazvērestības fakts nebija noklusējams un ļoti lielā mērā pacēla valdības popularitāti latviešos, jo tagad bija skaidrs pierādījums, ka Pagaidu valdība nav vis zināmo vācu centienu balstītāja, kā to daudzi domāja un par kādu viņu centās iztēlot lielinieki, bet gan stipri apdraudēta cīnītāja par mūsu tautas tiesībām, kuļ’u atbalstīt ir ikviena apzinīga latvieša pienākums. Patriotisma uzliesmojums atlikušajā Latvijas daļā bija visai jūtams. Tāpēc attiecīgai pusei bija jāļauj prātiem nomierināties un, galvenais, ar sistemātisku rīcību jāpanāk Pagaidu valdības rīcības ierobežošana, lai tā nepaspētu pārāk nostiprināties, kamēr būs savākti pieliekoši spēki viņas pilnīgai likvidēšanai. Kā mēs jau agrāk redzējām, tad Golcam šinī ziņā bija vienoI iedzami panākumi.
Ar Lielupes līnijas ieņemšanu stāvoklis kļuva visai izdevīgs, jo visi noorganizēto Pagaidu valdības spēki atradās tālu no Liepājas, kur tiem bija jātur plašs frontes iecirknis pret lieliniekiem. To-tiesu bija atbrīvojusies daļa vācu spēka, kas tagad bija sapulcēta aizmugurē. Bez tam varēja izmantot arī los vācu spēkus, kas caur Liepāju pienāca no Vācijas. Pagaidu valdības rīcībā turpretī bija tikai pāris vēl neapmācītas un neapbruņotas rotas Liepājas kava osta un Liepājas apkārtnē, kāpēc ar šo spēku nopietnu pretestību nebija pamata rēķināties. Lai valdības gāšanu nostādītu kā pašu Latvijas iedzīvotāju iekšēju jautājumu, uz Liepāju. itkā sanitāro apstākļu uzlabošanai, ar Gol-c a pavēli pārvietoja barona M a n t e i f e ļ a trie-ciendaļu, ko bez tam arī uzskatīja par attiecīgiem nodomiem uzticamāko. Sakarā ar visu to notika enerģiska aģitācija Liepājas vācu garnizonā par Pagaidu valdības gāšanu. Sevišķi briesmīgas lietas pie tam stāstīja par apsardzības ministri Zā līti un zemkopības ministri Gold man i. Apsardzības ministrijai viss tas nepalika nezināms, tomēr Pagaidu valdība apvērsuma izdarīšanai neticējajo stipri paļāvās uz Liepājā esošām Sabiedroto ka^a misijām. Pirms aktivitātes uzsākšanas pret Pag. valdību, likvidēja ap apriļa pirmo trešdaļu Liepājas vācu zaldātu padomi, jo tā varētu radīt zināmus traucējumus attiecīgās puses nodomos. Tūlīt pēc tam sākās sistemātiski Liepājā esoša latvju garnizona provocēšanas mēģinājumi, ar acīmredzamu nolūku — panākt kādu sadursmi, par kuru tad visu vainu varētu uzvelt latviešiem. Šo nodomu kā valdība, lā apsardzības ministrija saprata un tas neizdevās. Tāpēc bija jāķeras pie lietas jau pilnīgi atklāti. 15. aprilī pārtrauca apsardzības ministrijas telefoniskos sakarus ) ar vienībām Liepājā, aizmugures komandantūrām un latviešu brigādi frontē. 16. apriļa rītā Liepājniekus pārsteidza vācu bruņoto automobiļu kustība Liepājas ielās, kā arī vēlāk nostādītais bruņotais vilciens pie Liepājas tilta, netāļi no Pagaidu valdības mitekļa. 16. apriļa vakarā jau Liepājas iedzīvotāji varēja lasīt paziņojumu par Pagaidu valdības gāšanu un «Frontes drošības komitejas» nod ibināšanos.
Apvērsuma izdarīšanas gaita attēlota toreizējā ģenerālštābā daļas priekšnieka kapt. Plensncra iesniegtos dienas pārskatos ministru prezidentam (apsardzības ministrs apvērsuma laikā J.iepājā neatradās, bet atradās ceļā no frontes, uz kuru bija izbraucis, kopā ar nesen no Anglijas ieradušos ģenerāli Misiņu — kas bija uzņēmies Galvenā štāba priekšnieka pienākumus — un Amērikāņu militārās misijas priekšnieku):
«12. aprīlī, no vācu karaspēka Latvijas armijas dienestā pārnākušais virsleitnants Jl. man atkal ziņo, ka vācu karaspēkā propaganda par Latvijas valdības gāšanu no jauna pieņemoties. Personīgi virsleitnantam R. labi pazīstamais vācu bruņoto automobiļu komandieris saņēmis no Guberņas valdes puses pieprasījumu, vai var palaisties uz viņu un viņa komandu, gadījumā, ja būtu jāuzstājas pret Latvijas valdību. Bez tam vēl viņš ziņo, ka Liepājā ieradusies Baltijas landesvēra, barona Manteifeļa nodaļa, apmēram 600 vīru sastāvā, kurai tikšot uzdota vadošā loma pie valdības gāšanas. No citas puses ziņo, ka šiem pašiem nolūkiem Liepājā ieradīšoties Baltijas landesvēra, firsta Livena nodaļa. Pēc: pusdienas tai paša dienā pienāk ziņas, it kā sacelšanās pret Latvijas valdību atlikta, jo pēdējai daudz kas nācis zināms. Tā kā Latvijā atrodas Sabiedroto misijas baumām par valdības gāšanu kabinets nepiegriež sevišķas vērības, bet paziņo tas tikai Sabiedrotiem, fomēr. ievērojot visas varbūtības, sevišķi provocē jumus no vācu puses (tai izsauktu sadursmes ar mūsu garnizonu Liepājā un lai sameklētu iemeslus tā atbruņošanai), liek dota pavēle pret vācu kareivjiem izturēties sevišķi korekti. Par visu zināmo caur Ministru prezidenta kungu tiek informēta Angļu misija Liepājā, kas augšā minētiem rīkojumiem pilnīgi piekrīt.
Svētdien, 1?. aprīlī, man ziņo. ka Plkst. 10 un 15 min. izdarīts uzbrukums latviešu sargu postenim kara ostu, Adal-berta ielā pie aresta telpu logiem. āki vācu zaldāti, neklausot sargu posteņu brīdinājumam, pienākuši pie posteņa 5 6 soļi attālumā, un no vācu zaldātiem mērķēdams izšāvis uz sargu. Šāviens nav trāpījis. Pateicoties dežurējošā virsniekā acumirklīgai iejaukšanai, latviešu postenis uguni nav atklājis, bet vācu zaldati arestēti. Divi no tiem izrādījās par fon Pfeffera bataljona 1. rotas kareivjiem, no kuriem ietīs pie arestēšanas izradīja pretestību. Vācu kareivji, uz Liepājā formējamo spēku priekšnieka pavēli, pēc personības uzzināšanas, at&amp;amp;vabinati.
14. aprīlī kara ostas komandants ziņo, ka no apm. 40 vīru lielas vācu patruļas, i oficiera vadībā, atbruņots latviešu sargpostenis pie' mu īlicijas noliktavas. Notikuma vietā atstāta ap 20 vīru liela vācu zaldātu nodaļa. Atbruņotie latviešu zaldāti novesti uz Pfeffera bataljonu. Turpat nonesti arī atņemtie ieroči. Par notikumu tiek ziņots vācu sūtniecībai, VI. rezerves korpusa komandierim un zemessargu virspavēlniekam. Neviena no šīm iestādēm par notikumu neko nezin. Ap Plkst. 8 vakarā par jaunu no kara ostas ziņo, ka atbruņots postenis pie kara ostas tilta. Atkal tiek paziņots par notikumu vācu sūtniecībai. ēl vēlāk no kara ostas ziņo, ka vēl atbruņoti posteņi: I) uz Saules muižas šosejas, 2) pie kara ostas slimnīcas, 3) ostmalas rajonā, 4) pie beneina noliktavas.
Visi atbruņotie latviešu kareivji novesti uz Pfeffera bataljonu. Starp kara ostas kareivjiem un virsniekiem par vācu zaldātu rīcību ārkārtīgs sašutums, tomēr ēl reiz no manis tiek atkārtots, pie posteņa atbruņošanas vien vēl ieročus nelietot, atsaukt liekos .sardzes ļaudis, turēt visu garnizonu sevišķi norādītos punktos un lietot visus līdzekļus tikai tad, ja garnizona priekšnieks redz. ka atbruņošana nodomāta lielākos apmēros un viņš no apsardzības ministrijas nav saņēmis sevišķu rīkojumu.
). Šie sakari notika ar vācu centrāļu starpniecību, jo latviešu telefona stacijas ierīkot neatļāva.
Vēlu naktī ziņo, ka mēģināts atbruņot ari tvaikoņa &amp;lt;Saratova&amp;gt; sargu komandu, bet tas nav izdevies, jo vācu patruļa kauju ar kuģa komandu nebij uzsākusi.
15. aprīli vēl nav saņemta vācu sūtniecības atbilde uz Ministru prezidenta parakstīto pieprasījumu, ko nozīmē tāda vācu karaspēka rīcība. Vācu sūtniecībai tiek paziņots, ka no latviešu karaspēka priekš latviešu īpašuma apsargāšanas tiks izstādīti jauni posteņi, un tā kā vācu atbildīgās iestādes neko nezin par vakarējo posteņu atbruņošanu, tad vācu karaspēka rīcība šinī ziņā tiek uzskatīta kā patvarīga un latviešu sargu posteņiem pavēlēts sargu dienestu izpildīt, stingri ievērojot visus garnizona dienesta noteikumus. Pie pēdējiem vārdiem liauptmanis Ludvigers no vācu sūtniecības piezīmē: «Hin. es to Jums vis labāk neieteiktu.»
Saruna ar vācu sūtniecību ap Plkst. VaJI dienā. Plkst.
1 p. p. tvaikoņa «Saratova» komandants ziņo, ka no vācu karaspēka arestēts leitnants Griinerts ar 6 kareivjiem, no kuģa komandas, kas izdarījusi apmācību uz krasta.
ir skaidri saredzams, ka vācu iestādes, izmantojot to apstākli, ka apmācītās latviešu karaspēka da|as atrodas frontē, kur atrodas acumirklī arī kopā ar Amerikāņu mi-siju Kaļa ministrs un Galvenā štāba priekšnieks, grib izsaukt sadursmi ar latviešu karaspēka dalām un tā atsvabināt sev rokas priekš uzstāšanās pret Latvijas valdību. Ap Plkst. 5 p. p. tiek pārtraukta telefona satiksme ar kara ostu un valdības iestādēm. Kara ostas centrāles pārzinis ziņo, ka no galvenās centrāles viņam atbildēts, ka telefonisko sakaru pārtraukšana ar valdības iestādēm un kara ostu notiekot uz «visaugstāko pavēli». No kara ostas ziņo, ka pie munīcijas noliktavas ap Plkst. 6 vakarā arestēta pēdējā musu sardze 7 kareivju sastāvā. Sardzes priekšnieks palaists uz mājām, lai paziņotu, ka, ja līdz Plkst. 1iS vakarā netiks atsvabināti 2 arestētie vācu kareivji. Jad apcietinātie latviešu zaldāti tikšot nošauti. Tā kā tādi vācu zaldāti nekad nav arestēti un aresta telpās neatrodas, tad lietas noskaidrošanai uz Pfoffera bataljonu tiek komandēts virsleitnants Grīhiņš. Pēdējam Pfeffera bataljonā aizrādījuši, ka bataljons nekā nedarot uz savu galvu, bet visi rīkojumi nākot no gubernatora un tādēļ, ja kas esot jānoskaidro, tad lai to darot tikai ar gubernatoru, un lai to izdarot katrā ziņā līdz rītdienai, t. i. 16. aprīļa pusdienai.
Ap Plkst. 8 vakarā VI. rezerves korpusa virskomandai un vācu sūtniecībai, saziņā ar ministru prezidentu, tiek iesniegts jauns raksts (rakstā aizrādīts uz pēdējiem notikumiem. viņu iespaidu latviešu karavīros un kategoriski pieprasīta šādas rīcības nekavējoša .novēršana. — Red.)
16. aprīlis. Uz vakarējo iesniegumu atbilde no vācu sūtniecības nepienāk, bet gan ir pārtraukta telefona satiksme ar Durbi. Aizputi un frontes nodaļām. Ap pīkst.
2 dienā ir pārtraukta arī valdības iestāžu satiksme savā starpā.
Man ziņojot par visu ministru prezidentam, pienāk no kara ostas ziņa, ka vācu Pfeffera bataljons pēkšņi uzbrucis Liepājā formējamo spēku priekšnieka štābam kara ostā un turpat atrodošamies aresta telpām. Ziņo par upuriem. Ministru prezidents. Iekšlietu ministrs, Aizmugures priekšnieks) un es, kopā ar ministrijas komandantu un adjutantiem Rļod nieku un Lūkinu ieradāmies pie der Golca. lai noskaidrotu lietu personīgi. Pēdējais. pēc apm. I1/» stundas ilgām veltīgām sarunām, ir ar mieru izsūtīt uz kara ostu izmeklēšanas komisiju no diviem vācu un tikpat latviešu virsniekiem. Plkst. V23 p. p. lietu izmeklēt izbrauca no vācu puses: ģenerālkomandas VI. štāba priekšnieks un viens ģenerālštāba virsnieks, no latviešu: es un Apsardzības ministrijas komandants nants Rullē.
Kaļa ostā zvērisks skats: pie ieejas latviešu bataljonu štābā guļ ar sprāgstošu lodi vēderā nošautais sargzaldāts. Štābs un cietuma telpas, kur atradās arestētais von S_t 0 o k s [2] ), pilnīgi izdauzītas. Viss izmētāts nn izlaupīts. Naudas lāde guļ štāba telpās sašauta, sasista un izlaupīta, kopā ar sadauzītiem un izlaupītiem skapjiem un čemodāniem, norautiem un sadauzītiem telefona aparātiem un ci-
) Aizmugurei paplašinoties, par tās priekšnieku iecēla pulkv. Adicni. Sabojātās veselības dēļ viņš tomēr samērā maz varēja piedalīties aps. min. darbībā.

Sagūstītie sarkanarmieši. Latgales frontē.
tiem priekšmetiem, kas vien atradušies telpās. Izrautas no griestiem pat elektriskās lampiņas. Aplaupīti ari tuvāk dzīvojošie privātiedzīvotāji. Izrādās, ka arestēts viss bataljona štābs ar komandieri kapitanu Raumani priekšgalā. bez tam arī darba un muzikantu komanda, Arestētie novesti uz Pfeffera bataljona štābu. Nepilnas divas rotas, kuras bij ieņēmušas norādītos ierakumus, nav atbruņotas. bet atrodas «F ii r s t e n 1 a g e r a» ierakumos. Ierādāmies Pfeffera štāba. Pats. Pfeffers, vēl loti jauns vācu virsnieks, loti pašapzinīgi raportē par visu vācu ģenerālštāba priekšniekam. Izmeklēšana, protams nekāda netiek iesākta. Manus jautājumus virsniekam P f e f f e-ram pārtrauc vācu ģenerālštābā priekšnieks, ironiski noprasīdams, kāpēc es visu to gribot zināt. Tālāk mēs aizejam uz aresta telpām, kur atrodas kapitans B_a 11 mans un pārējie arestētie virsnieki un kareivji. Arestetie sadzīti cietuma sētā. Uz manu jautājumu, kur atrodas no aresta telpām atsvabinātie von Stooks un Dimperams, vācu ģenerālštāba priekšnieks atbild, ka tie esot zem uzraudzības citās telpās. Uz vācu ģenerālštāba priekšnieka rīkojumu. tiek no cietuma sētas palaisti svabadībā arestētie virsnieki, kā arī darba un muzikantu komandas ļaudis, neskatoties uz manu protestu, tiek paturēts apcietinājumā kapitans B a ll m an s un viens virsnieks kā kilnicki. Atstājamo virsnieku vācu ģenerālštāba priekšnieks liek priekšā izvēlēties man. Kad es no tam kategoriski atsakos, viņš to liek priekšā darīt kapitanam R a u m a 111 m. Netiek no aresta atsvabināti arī 15. aprīlī arestētie virsnieks un sargzaldāti. Netiek nemaz ievērots no vācu virsniekiem kapitana Rau maņa un visu arestēto ziņojumi, ka viņi pie arestēšanas no vācu zaldātiem sisti un aplaupīti. Manam uzaicinājumam, sākt tūliņ lietas noskaidrošanu, vācu virsnieki nepiekrīt, bet aizbrauc, atstājot mūs ar ministrijas komandantu kara ostā.
Atgriežoties uz pilsētu, mēs dabūjam zināt, ka pa musu izmeklēšanas laiku jau izdarīts uzbrukums valdības iestādēm un naudas drukātavai. Pie naudas drukātavas atrodošais zaldāts nogalināts. Arestēti ministri Dr. V a l t e r s un Rlūmbergs. Pārējie kabineta locekļi paspējuši nokļūt Sabiedroto aizsardzībā».
Uzbrukums jaunformējamo vienību bataljona štābam Kara ostā bija izdarīts ar tā saukto «Pfeffera brīvkorpusu». ) diezgan lielu valstsvācu kar aspēka vienību, kas nesen bija ieradusies no Vāci-ias. Uzbrucēji bija tuvojušies mūsu bataljona štābam ar mūziku, itkā iedami no Kara ostas uz fronti, tad pēkšņi, pienākdami pie štāba, to ielenkuši, nogalinājuši sargkareivi, atsvabinājuši no aresta telpām Strīķa sazvērestības lietā apcietinājumā turētās pāris personas, saņēmuši «gūstā» štābā atrodošos virsniekus, apiedamies ar tiem ļoti
) «W e s t f ā 1 i s c h e r Freikorps P f e f f e r» bij a krietni prāva vienība un sastāvēja no 2 bataljoniem ar 5 kājnieku rotām, 5 ložmetēju rotām. 1 smagās baterejas (2 lielg.) xin 2 viegl. bat. (6 lielg.), 1 eskadrona, bruņotās auto noda]as, sapieru rotas, sakaru nodaļas, sanitārā transporta un muzikantu komandas.
Drīz pēc )6. aprīļa notikumiem Pfeffera «brīvkorpusu» izsauca atpakaļ uz Vāciju, kādu turienes nemieru likvidēšanai un sakarā ar notikumiem uz Polijas robežām.
ciniski, kā ari darba rotas un muzikantu komandas kareivjus, visas viņu mantas un naudas lādi izlaupījuši un tad «gūstekņus» aizveduši sev līdzi. Neatbruņotas un «nesagūstītas» palika: Sardzes rota (100 kareivju) 4. rezerves rota (arī apm. 100 vīru) 3. rezerves rotas kadrs — apm. 20 cilvēku un mācības komanda — apm. 30 cilvēku. Šie apm. 200 cilvēku, sakarā ar aps. min. rīkojumu, bija paspējuši ieņemt vecos krievu ierakumus Kara ostā, kāpēc pfefferieši ar šīm rotām cīņā nebija ielaidušies. l āpāt palika neatņemtas ap 500 šautenes un lielāks vairums patronu, kas atradās šo rotu apsardzībā. Liepājas pilsētā bija valdības iestādēm, pusdienas darba pārtraukuma laikā, uzbrukušas vācu zemes sargu vienības (Manteifeļa trieciendaļa), vācu bruņotā vilciena un bruņoto automobiļu aizsardzībā. Līvena nodaļa, kas atradās Kara ostā, notikumos aktīvu dalību nebija ņēmusi, bet ar savu klātbūtni tomēr bija uzskatāma kā apdraudējuma pastiprinājums tur palikušām divām latvju rotām. Šo karavīru stāvoklis bija visai smags, visu dienu tie nebija nekā ēduši, vācu ielenkti nekur nedrīkstēja kustēties laukā no ierakumiem un katru brīdi varēja sagaidīt uguns atklāšanu uz viņiem. Tikai tad, kad viņus savā aizsardzībā ņēma Liepājas pilsētā ienākušie Sabiedroto kara kuģi, vērsdami savus lielgabalus uz Kara ostu un nepārtraukti ar saviem starumetējiem uzraudzīdami katru vācu kustību viņu virzienā, izdevās šo cilvēku likteni daudz maz atvieglot. Lai panāktu viņu iz-klīšanu un atbruņošanos citādā ceļā, tad Kara osta vāci izlika paziņojumu, ka latviešu armija liek demobilizēta un katram, kurš grib dabūt atvaļinājuma zīmi, jānodod: vai nu 2 revolveri, vai 1 šautene, vai viens vācu mētelis, vai uz 10 cilvēkiem 1 zirgs.
Pilsētā palikušie virsnieki un kareivji grupējās pie diviem angļu kuģiem, kā sava pēdējā atbalsta.

Imantas pulka pārnākšana Latvijā 1920. g. vasarā. No kreisās: kapt. J. Ozols, pulkv. Gopers, ministru prezidents un ka^a ministrs K. Ulmanis: aiz viņa armijas virspavēlnieks ģenerālis Balodis.
17. aprilī ap pusdienas laiku jaukta vācu karaspēka nodaļa bija uzbrukuši mūsu Durbes komandantūrai, bet paprāvā komandantūras komanda to bija atsitusi, pie kam uzbrucēji zaudējuši 4 kritušus (starp tiem baronu von R e c k e) un 13 ievainotus. Mūsu zaudējumi — 2 ievainoti.
19. aprilī Ventspilī bija atbruņota turienes latvju komandantūras nodaļa, 2 virsnieku un 12 zaldātu sastāvā.
Lai novērstu veltu asins izliešanu, tad, uz sabiedroto ieteikumu, Pag. valdības vārdā tika dots rīkojums mūsu vienībām sadursmēs ar vāciem neielaisties un ieročus atdot, ja par atbruņošanu būs paša fon der Golca parakstīts priekšraksts. Līdzīgu rīkojumu neielaisties nekādās sadursmēs ar vāciem bija aizmugures daļām devis arī pulkvedis Balodis.
27. aprilī vāci bija pēkšņi ielenkuši Rudbāržu latviešu komandantūru. Apcietinājumā paturēja 4 latviešu virsniekus un kareivjus, pie kam daži kareivji bija ļoti smagi sasisti, tā kā vienu no tiem nācās ievietot Liepājas sarkanā krusta slimnīcā.
29. aprīlī vācu Pfeffera brīvkorpuss ielenca 4. latviešu atsevišķo bataljonu Krotes muižā,) pieprasot u/. von der Golca pavēli, izsniegt ieročus, kā arī izdot kara ministri Zālliti, plkv. Apini un ritmeisteru Goldfeldu. (Pirmā un pēdējā tur nemaz nebija.) Tā kā latviešu karaspēkam, ka jau minēts, bija pavēlēts ieročus vāciešiem izdot, ja tie uzrāda von der Golca pavēli, tad par ieroču izdošanu ierunas netika celtas. Atņemtie ieroči sadauzīti. Pulkvedi A p i n i, viņa adjutantu leitnantu Libertu, rotas komandieri ka-pitānu L ī v e n u, virsleitnantu Lak stīgai u un divus kareivjus arestēja. Divi latv. kareivji nošauti, viens ievainots. Pēc vietējo iedzīvotāju apgalvojuma, vairāki latvju kareivji nošauti uz ceļiem un mežos. Viņi, kā liekas, sakarā ar pēdējiem notikumiem, bija devušies uz savām mājām.
29. un 30. aprilī atbruņoja Durbes komandantūras komandu un Durbes rezerves rotu, nošaujot leitnantu G i n t e r u.
Vācu karaspēka nodaļas, kas bija izsūtītas pret latviešiem, nosauca par soda ekspedīcijām (Stra-fen Ekspedition gegen die lettischen Truppen). Atbruņotiem latviešu kareivjiem noplestas latviešu nozīmes.
Tā kā nolaupītas bija zaldātu privātās mantas, un visur iznīcinātas latviešu karaspēka produktu noliktavas, tad katastrofiskā stāvokļa dēļ 4. bataljona komandieris bij atradis par vienīgo izeju atlaist kareivjus, pagaidām, līdz 5. maijam uz mājām.
) 4. AtseviSķo bataljonu saformēja pulkv. Apiņa vadībā no ārpus Liepājas apmācāmām rotām kā tiešo brigādes rezervi. Bataljonā bija 3 rotas un tās, pārtikas un novietojuma apstākļu dēļ, atradās izkaisītas dažādās vietās. Krotē tanī laikā atradās tikai viena (Livcna) rota.
16. apriļa apvērsumam tomēr nebija cerēto panākumu. Nebija gan gļūti pārtraukt valdības darbību uz Latvijas cietzemes, bet nekādi nevarēja iznīcināt tos pamatus, uz kuriem, šī valdība stāvēja pašā tautā. Sazvērniekiem jau tūlīt bija jāredz savs nespēks. Valdība bija gan spiesta atstāt Latvijas zemi un meklēt patvērumu Sabiedroto eska-dres aizsardzībā, bet viņa pati ar to vēl nebija likvidēta. Tā strādāja ļoti neatlaidīgi, Sai Sabiedrotos informētu par vācu patiesiem nolūkiem; šī rosība nepalika bez sekām. Latvijas likumīgā valdība tā tad arvien vēl stāvēja zināmai polītikai ceļā kā ļoti nepatīkams un darbīgs traucēklis.
Vēl mazāk, likās, zināmā puse bija gaidījusi visas latvju sabiedrības tik vienprātīgu novēršanos no «pučistiem» un tādu «gāztās» Pagaidu valdības atbalstīšanu. Domas par militārās diktatūras nodibināšanu, kurā — labāka izskata pēc — centās iedabūt arī kādu latvju karavīru, vispirms, protams, pulkvedi Balodi, bija jāatmet jau pašā sākumā. Pulkveža Baloža uz Liepāju, stāvokļa noskaidrošanai, atkomandētie virsnieki, kuriem vāci sākumā parādīja sevišķu uzmanību, par lielu gandarījumu visiem latviešiem noteikti pierādīja, ka attiecīgām pūlēm nav izdevies radīt nekādu šķelšanos latvju spēkos. Apvērsuma rīkotājiem tagad neatlikās nekas cits, kā meklēt kādu citu maskojošu izkārtni, t. i. sadabūt kādu jaunu «Latvijas valdību», bet tas bija visai grūti. jo šim nolūkam bija vajadzīgi arī latvieši, bet tādu latviešu, kas uzņemtos šo neapskaužamo lomu. bija visai maz un tie paši ļoti nenozīmīgas personas. Tikai ar lielām pūlēm beidzot izdevās sastādīt tā saukto Niedras valdību.

Imantas pulka parnākšana Latvija. Karavīru paradc-apskate Esplanadē.
Ne mūsu karavīru, ne civilpersonu nomācošais vairums tomēr šai valdībai neklausīja un, neskatoties uz bargiem sodu piedraudējumiem, no vienas, un visādu labumu solījumiem, no otras puses, tā palika viena, vai gandrīz viena savās ministrijās; viņas ierēdņi bija galvenām kārtām tikai vāci. pie kam vairāk kā pavēlnieki, bet nevis kalpotāji.
Likumīgā apsardzības ministrija tagad, tāpat kā Pagaidu valdība, atradās uz «Saratova.Sabiedroto eskadres apsardzībā. Viņas pirmās pūles bija vērstas uz aizmugurē palikušo un vācu vajāšanām pakļauto latvju karavīru pasargāšanu no varmāeībām un izklīdināšanas, lai tos varētu nosūtīt kādā daudzmaz drošākā vietā sava uzdevuma pildīšanai. Saprotams, ka šo karavīru aizsardzība bija panākama tikai ar Sabiedroto attiecīgo uzstāšanos, par ko visai enerģiski rūpējās valdības galva. Bet arī Sabiedroto aizvējš daudzmaz sniedzās tikai Liepājā, zem viņu kuģu artilērijas stobriem. Tāpēc arī izdevās paglābt un nosūtīt pulkveža Baloža rīcībā galvenām kārtām tikai Liepājā atrodošos mūsu karavīrus (Liepājā tādu. kā jau redzējām, atradās ap 500. Pavisam latvju karavīru kopskaits Kurzemē ap 16. aprilī bija ap 5000. no kuriem, bez jau minētiem Liepājas rezerves bataljonā esošiem, ap 1700 vīru atradās tieši pulkveža Baloža rīcībā ironte, ap 500 — jaunformējamā 4. Atsevišķā bataljonā, kas, starp citu minot, atradās sadalīts pa rotām 5—4 atsevišķās vietās, un gandrīz tikpat liels skaits — līdz 500 vīru — bija kopskaitā izkaisīts pa komandantūrām. Bez tam vēl Liepājā bija 2 otrās šķiras zemes sargu rotas, kuras arī 1.6. apriļa notikumos izklīda.)
4. Atsevišķā bataljona un komandantūru komandu ļaudis vāci izkaisīja un tikai daļa viņu ar lielu risku nokļuva Liepājā, no kurienes tos nosūtīja uz Baloža brigādi, kur tic vismaz kādu laiku likās paglābti no vācu uzbrukumiem un latvju karavīru slepkavībām, ko nācās piedzīvot Liepājai un gandrīz visām latvju komandantūram Liepājas apkārtnē. Pati Baloža brigāde tagad atradās it kā gūstā, kur to no visām pusēm ielencis ienaidnieka pārspēks, kas ļauj tai gan pagaidām darīt savu darbu. bet arī rūpīgi uzmana katru soli. lai pirmā aizdomīgā gadījumā vērstu pret to ieročus. Ar 16. apr. puču attiecības starp latvju un vācu karavīriem bija kļuvušas stipri saspīlētas. Tomēr visvairāk mums vajadzēja vairīties novest tās līdz atklātai sadursmei, kas mums nesolīja nekādus panākumus. Tas viss prasīja spēju ātri novērtēt apstākļus, viņos orientēties un izvēlēties savu rīcību ar lielu taktu, kas brigādes komandierim piemita pilnā mērā.
Pagaidu valdība kā uz Sarātova, tiešās sarunās ar Sabiedroto misiju priekŠstāvjiem, tā ar savu ārzemēs esošo priekšstāvju palīdzību, pieliki visas pūles, lai ārzemēs un Sabiedrotie dabūtu pareizu ieskatu par notikumiem Latvijā un jauniem &amp;lt;austrumu tiekšanās» plāniem, kādus parādīja zināmā puse, apdraudot tādējādi ne tikai latvju tautas intereses vien. Valdība pamatoti ticēja, ka agrāk vai vēlāk šiem plāniem jāsabrūk, ka Sabiedroto iejaukšanās palīdzēs restiurēt tās likumīgās tiesības. Prasība par vācu karaspēka izvāk-šanu no Latvijas bija, protams, viens no viņas pirmnoteikumiem. Sakarā ar !o apsardzības ministrijai vajadzēja sniegt Sabiedroto misijām sīki pamatotus materiālus par mūsu spēku tagadējo stāvokli un viņa pavairošanas iespējām, mūsu gatavību vieniem pašiem uzņemties savas zemes aizstāvēšanu, kā arī veikt visus priekšdarbus šādam gadījumam. Bija nepieciešami pabeigt Stātu izstrādājumu lielākām formācijām, izstrādāt sīkumos mobilizācijas plānu un aprēķināt mobilizējamo skaitu katrā apriņķī, ieroču un apgādes priekšmetu vajadzību, ko līdz ar pienācīgiem motivējumiem iesniegt attiecīgām Sabiedroto iestādēm. Mums pašiem, kā tas pilnīgi saprotams, ne attiecīga apbruņojuma, ne apgādes priekšmetu armijas uzstādīšanai nebija. Šis darbs bija visai atbildīgs un sarežģīts un tā kā Sabiedroto militāro misiju bija vairāk, viņu informācija par mums visai aplama, skepse par mums visai iiela, un interese par atsevišķiem jautājumiem dažāda, tad apsardzības ministrijas darbinieki bija bez tam arī visai apkrauti ar dažādu blakus iesniegumu un paskaidrojumu sastādīšanu. Šinī darbā, sevišķi, kas attiecas uz turpmāko armijas iekārtas, viņas uzstādīšanas, apbruņošanas un apgādības plāna un noteikumu izstrādāšanu, apsardzības ministrijas tiešajiem darbiniekiem lielu atbalstu sniedza tie vecākie un piedzīvojušākie virsnieki, kā pulkvedis (tagad ģenerālis) Peniķis, pulkvedis (tagad ģenerālis) Ruškcvičs, kapteinis (tagad ģenerālis) Hartmanis u. c., kas ap «puča» laiku vai īsi pēc viņa bija steigušies pievienoties atbrīvošanas darbam Latvijā un, tā kā izvairījās staties jebkādos sakaros ar apvērsuma izdarītāju pseido valdību, bija spiesti novietoties uz «Sarā-tova». Šis uz «Sarātova» veiktais darbs tad arī noderēja par pamatu mūsu bruņotā spēka uzstādīšanai pēc valdības rīcības brīvības atgūšanas un atgriešanās Rīgā. Kad steidzamākā daļa Šī darba bija veikta un sākās notikumi pie Cēsīm, lielākā daļa apsardzības ministrijas virsnieku devās uz Ziemcļlatviju pulkveža Zemitāna rīcībā, lai tur
Kā spēdami būtu noderīgi 16. aprīļa apvērsuma likvidēšanā no citas puses.
Uz «Sarātova» palikušie pāris vecākie virsnieki bija nepieciešami apsardzības ministram un valdībai, kas dienu no dienas gaidīja savas darbības atjaunošanas iespēju.

Pirmais Latvijas kapa skolas virsnieku izlaidums parade Esplanādē.
Lielinieku padzīšana no Rīgas.
Kad marta beigās latvju-vācu spēki ātrā gaitā bija atbrīvojuši Kurzemi un sasnieguši Lielupes līniju, lieliniekos Rīgā radās liels apjukums un panika, ko neslēpj ari P. Stučka savā apskatā («Pjatj mesjaeev»). "Vadošās lielinieku iestādes bija jau novietojušās dzelzceļa vagonos. Arī lielinieku stāvoklis citās frontēs bija visai grūts, kāpēc uz palīgspēku pienākšanu cerības bija mazas un katru brīdi gaidīja Rīgas krišanu.
Bet attiecīgās puses interesēs nebija ļaut Pabaidu valdībai atgriezties Rīgā. kur viņas stāvoklis jau būtu ievērojami stiprāks kā politiska, ta militārā ziņā: nebūtu vairs novēršama visu latvju spēku (Baloža un Zemitāna daļu) apvienošana un viņu ātra skaitliska pieaugšana, lāpāt tur būtu, zināmās politikas centienos Baltijā, jau^jārēķinās ar apvienotu latvju un igauņu pretestību. Bez tam arī Rīgā, ar viņas simtiem tūkstošu iedzīvotāju un dzīvāko satiksmi ar ārzemēm, vairs nebūtu iespējama tik viegla apvērsuma izdarīšana kā Latvijas valsts nomalē Liepājā.
Tāpēc tā vietā, lai sagatavotu Rīgas operāciju un savilktu vajadzīgās rezerves frontē, Golcs gluži otrādi, atvilka tās no frontes uz Liepāju un sagatavoja tur 16. aprīļa notikumus. Uz visiem Pagaidu valdības jautājumiem, kad grāfa kungs domā uzsākt Rīgas atbrīvošanu, pēdējais atbildēja, ka viņam, vispirms vajaga zināt, par ko vācu kareivji te lej savas asinis, t. i., viņš neslēpa, ka viņam jānodrošina vācu nākotne šai zemē un, protams, tādā garā, kā viņš un tās grupas, kas stāvēja aiz viņa, to vēlējās. Apvērsums, kā mēs jau minējām, gan izdevās spīdoši ārējā ziņā, bet tas tomēr bija radījis daudz nopietnākus sarežģījumus, nekā to viņa izdarītāji paredzēja. Viss tas Golca enerģiju ierāva tagad citā virzienā. Pigas operācija pēc 16. aprīļa kļuva daudz sarežģītāka arī vācu spēku līdzdalības ziņā, nekā tas bija pirms tam, jo Sabiedroto uzraudzība bija kļuvusi stingrāka. Zināmās puses politiskā avantūra tā tad ievērojami aizkavēja Rīgas atbrīvošanu un tur, nežēlīgajā lielinieku terorā, dabūja mocīties apmēram divus mēnešus ilgāk, nekā tas būtu nepieciešams, arī tūkstoši vācu tautības pilsoņu un simti no tiem mirst mocekļu nāvē.
Rīgas atbrīvošanas novilcināšana deva lieliniekiem laiku sakārtoties un sakopot spēkus Rīgas noturēšanai. Drīz vien jau viņi paši kļuva visai aktīvi Lielupes frontē. Tā pēdējo sīvāko uzbrukumu mūsu brigādes daļām nācās izturēt vēl tikai 18. maijā, tas ir — dažas dienas pirms Rīgas atbrīvošanas operāciju uzsākšanas. 18. maija rītā pretinieks, pievirzījies nakti tuvu mūsu ļfb-zicijām. gaismai austot, spēcīgas artilērijas un dažu bruņotu tvai-konīšu Lielupē) uguns atbalstīts, iesāka uzbrukumu ar diviem pulkiem mūsu novietojumam no jūras līdz Lielupei, reizē ar to mēģinot pārcelties pie Pavasara muižas pār Lielupi un uzbrūkot arī Kalnciemam.
Šo uzbrukumu nācās uzķert mūsu spēkiem (sk. šēmu): Studentu bataljona 2. (kapt. Zolta) rotai — Kaugurciemā, Cēsu bataljona 2 rotām — pozicijās pie Slokas. Neatkarības bataljona 3. rotai — daļai Slokas pilsētā, daļai Pavasara muižas rajonā.

Parades gājiens 1920. gada.
Galveno triecienu, ar apmēram diviem bataljoniem no 1. Padomju ],atv. pulka, pretinieks veda šaurā joslā pa jūrmalas kāpām, kur bija laba pieeja mūsu pozicijām. Te stāvēja pretī kapteiņa Zolta rota un te norisinājās arī visdramatiskākais gadījums mūsu atbrīvošanas cīņās.

Nelaimīgs gadījums palīdzēja pretiniekam: iepriekšējo dienu un visu nakti kāpās plosījās vētra un smalkās kāpu smiltis spiedās ložmetēju mechānismos. Tāpēc mūsu ložmetēji darbojās tikai ar lielām pūlēm un beidzot galīgi apstājās. Arī ar šauteņu uguni kritiskā brīdi gadījās klizma. Ložmetējiem derēja tikai vācu patronas, bet šautenēm — krievu. Kapteiņa Zolta rotai bija tikko piesūtīts patronu papildinājums krievu patronu kastēs, bet, uzplēšot kastes, taīs atrada ne krievu, bet vācu patronas, kas nederēja rotas šautenēm. Tā tad ložmetēji nestrādāja un šautenēm nebija patronu! Ienaidnieks izsita rotu no ierakumiem un tā atkāpās aiz Kaugurciema pirmām mājām. Pretinieks, iedams tālāk ar savu labo spārnu, apdraudēja visu mūsu līniju pie Slokas.
Kapteinis Zolts labi apzinājās grūto un kritisko stāvokli, bet viņa rīcībā bija vienīgi viņa jau neveiksmi cietusē rota. kas sastāvēja no Liepājā mobilizētiem pilsētniekiem, pa lielākai daļai vel jaunekļiem, tio mazturīgām aprindām, kapās vēl nesen bija jūtamas Liepājā lielinieku aģitācijas sekas.
Salasījis ap sevi no ierakumiem izsistos kareivjus un paskaidrojis tiem stāvokli, kāda tagad nokļūs visi mūsu spēki, ka patronu vairs nav. bet ka mums tomēr atliek tikai viens: nodot savus biedrus vai mirt kā varoņiem, cerībā uz uzvaru, viņš visu priekšgalā metās pretim ienaidniekam, lai piekļūtu tam ar durkļiem. Pašaizliedzīgā rotas komandiera piemērs atstāja lielu iespaidu. Viņam, kā viens, sekoja viņa rota.
Viens no pirmiem šinī nevienādā cīņā krita, lodes trāpīts dedzīgajā patriota sirdī, varonīgais kapt. Zolts. jau iepriekš, pirmā ierakumu cīņā bija kritis virsieitn. Grintāls, kura līķi tagad atrada lielinieku zvēriski sakropļotu, smagi ievainots tika virsleitnants Ķ i n c i s, — viņam bij izšautas abas acis. Tas viss un iemīļotā rotas komandiera nāve vēl vairāk saniknoja mūsu gandrīz bez vadības palikušos kareivjus. Ne par ko vairs nebēdādami, viņi nikni metās virsū lieliniekiem un, kad bēgošais ienaidnieks sapinās dzeloņdrātīs, tad tur daudziem bij jālcrīt no mūsējo durkļiem.
Tanī brīdī pienāca arī vajadzīgās patronas un rotas karavīri metās vajāt panikā bēgošo ienaidnieku vairākus kilometrus tāļu. Pēc kaujas palīgā pienākušai Cēsu bataljona 2. rotas pusrotai atklājās drausmīgā kaujas aina: ierakumos gulēja kritušais kapteinis Zolts un virsleitnants Grintāls, līdz ar trīs kritušiem mūsu kareivjiem, bet dažus soļus tāļāk gar drāšu aizžogojumiem, drausmīgās pozās, bija ap 50 nodurto lielinieku līķi. Mūsējo rokās krita 2 ložmetēji, viens bumbmetējs un liels vairums šauteņu.
Bija jābrīnās, kā kapteinis Zolts pratis no fiziski vēl maz attīstītiem, garīgi nenobriedušiem jaunmobilizētiem, īsā laikā (rota pienāca tikai aprīļa vidū) izveidot tādus varoņus, kas briesmu
brīdī, bez patronām, nevienu acumirkli neapdomādamies, paļaudamies vienīgi uz saviem durkļiem, nevairījās iet līdzi savam pašaizliedzīgam komandierim cīņā pret lielā pārsvarā esošo apbruņoto ienaidnieku.
Pēc uzbrukuma likvidēšanas kreisā spārnā, arī pārējā frontē kaujas troksnis drīz apklusa.
Mūsu labā spārnā pretinieks veda uzbrukumu Slokas pilsētas virzienā. Šo uzbrukumu pabalstī-ia kājnieku un artilērijas uguns no Lielupes labā krasta un bruņotiem upes tvaikoņiem. Pretinieks še nekādas sekmes neguva.
Arī Kalnciema Radena daļām bija jāiztura stiprs pretinieka uzbrukums, kas arī bija nesekmīgs.
Rīgas operāciju, kā mēs jau minējām, pats ar savu rīcību Golcs bija ievērojami apgrūtinājis: devis lieliniekiem laiku savākt spēkus un sakārtoties un arī padarījis grūtāku savu spēku papildināšanas stāvokli. Papildinājumi pa jūru, kā tas bija līdz 16. aprīlim. Sabiedroto kontroles dēj, vairs nevarēja pienākt un Vācijas valdība bija spiesta apsolīt vācu spēku izvākšanu. Sakarā ar to jau bija dots priekšraksts par gvardijas rezerves div. evakuēšanu. Rīgas ieņemšana tomēr bija nepieciešama kā vācu bāzes paplašināšanas nolūkā. tā arī vācu uzstādītās «Latvijas valdības» prestiža uzlabošanai, kurai vajadzēja dot kādu iespēju nostiprināties, lai padarītu grūtāku Pagaidu valdības atgriešanos pie varas. Uzbrukumu Rīgai tāpēc vairs nevarēja atlikt, sevišķi vēl arī tāpēc, ka biia ziņas, ka lielinieki paši nolikuši izšķirošu uzbrukumu uz 23. maiju. Uzbrukums bira jāizdara zemes sargu spēkiem. Dzelzsdivi-ziju varēja izlietot tikai labā flanka nodrošināšanai: gvardijas rezerves diviziju Golcs nolēma palūrēt kā rezervi. Latviešu brigādes vienībās (atskaitot komandantūras), pēc saraksta 16. maijā bija 341 virsnieks. 333 apakšvirsnieki un 1391 ka-, reivis, kopā 2063 vīri, no tiem faktiski vienībās atradās 1890. Bez tam Bauskas latviešu bataljonā bija ap 300 vīru. Brigādē bija 19 ložmetēji un 36 patšautenes. Vācu zemes sargos skaitījās ap 3500 vīru, no kuriem ievērojama daļa bija valsts vācieši. Krievu (Livena) vienībās — ap 400 Vīru. Viss zemes sargu kopskaits tā tad bija ap 6000 vīru. no kuriem kaujas vienības ap 4000.
Zemes sargu rīcībā bija pavisam 17 lielgabali, 84 ložmetēji un 72 patšautenes, 8 minu un 3 granātu metēji.

Musu pirmās kaja flotes parade.
Pretinieka pusē bija 1., 2.. 3., 10. un 16. Padomju Latv. strēln. pulks, 1. Daugavgrīvas cietokšņa pulks, 2. sapieru rotas, 4 eskadroni, 2 smagās un 1 haubiču baterija, 1 bruņotais vilciens, 2 bruņotie automobiļi un dažas citas tech-niskā karaspēka vienības. Pretinieka kaujas stiprumu nodomātā uzbrukuma rajonā varēja rēķināt uz 10.000 vīru.
Uzbrukuma plāns bija šāds: ar dzelzsdiviziju uzbrukt no Jelgavas pa Jelgavas-Rīeas šoseju, ar Latviešu brigādi un landesvēru no Kalnciema un Slokas pa vairākiem ceļiem uz Rīgu. Labais spārns Bauskas rajonā bija jānodrošina J o r k a nodaļai (no gvardijas rez. div.. kas nebija nozīmēta sūtīšanai uz Vāciju) un Bauskas latv. bataljonam. Rezervē, dienvidos no Jelgavas, bija jāpaliek gvardu rezerves divizijai.
20. maija vakarā Latviešu atsevišķās brigādes štābā saņēma pavēli uzbrukt Rīgai. Pēc šīs pavēles landesvēram un latviešu daļām, dzelzsdivizijas pabalstītām, uzdots nakti no 21. uz 22. maiju pāriet uzbrukumā frontē no Svētes ietekas līdz jūrai un ieņemt Rīgu. Dzelzsdivīzijai dots virziens Jelgava-Rīga.
Uzbrukumu bija uzdots izdarīt 3 kolonās se-košā kārtībā:
Vel bija saformēta Lielupes flotilija leitnanta Dūfinga vadībā. Tā sastāvēja no tvaikoņiem «K o n d o r s&amp;gt; un «S e k u n d a» un velkoņiem «C e z a r s» un «Folemu s» ar 2 prāmjiem. Apbruņota tā bija ar ložmetējiem un dažiem lielgabaliem. Flotilijai bija jāpabalsta ar uguni un jāatvieglo Slokas kolonas (kapteiņa Pūriņa) virzīšanās uz priekšu.
Katrā no uzbrūkošām kolonām bija jauktas latviešu un vācu da]as. Tas tāpēc, ka latvieši un tāpat vācieši vēlējās pirmie ienākt Rīgā. Kolonas tāpēc sastādīja no dažādām tautībām.
Naktī no 21. uz 22. maiju karaspēka nodaļas pārgrupēja un kolonas ieņēma izejas stāvokļus.
Majora Fletchcra kolonā iedalīja 3. Studentu bataljonu līdz ar vienu latviešu eskadronu; pulkveža Baloža vadībā no latviešu daļām stājās 1. Neatkarības bataljons ar izlūku velosipēdistu nodaļu; Cēsu bataljons palika kapteiņa Pūriņa rīcībā.

22. maijā rīta agrumā noteiktā laikā pulkv. Baloža un majora Fletchera kolonas sāka uzbrukumu. Pretinieka pretošanos visur salauza un jau ap Plkst. 10—-11 pulkveža Baloža un majora Fletclīera kolonas savienojās pie Dzilnām.
Še pienāca no landesvēra virsštāba negaidīts rīkojums: visām daļām bija atkal jāpārgrupējas pēc tautību sastāva. Vācu daļām uzdeva doties tieši uz Rīgu, ko tās arī tūdaļ darīja, izlietodamas šķūtniekus; visām latviešu daļām, turpretim, deva virzienu caur Piņķiem uz Pupi un tāļāk uz Rīgu. Pārgrupēšanās prasīja laiku, bet apstākļi prasīja jo ātrāku iziešanu uz Pūpi un Bulduru tiltu, lai atgrieztu ceļu tām daļām, kuras varēja sagaidīt iznākam no spraugām starp jūru. Lielupi un Babītes ezeru, lai tās piespiestu pie Lielupes un iznīcinātu.
Tiešām izrādījās, ka šīs pārgrupēšanās dēļ pritinieks bija izkļuvis no jūrmalas spraugām. Kad latviešu karaspēka daļas ap Plkst. 13 tuvojās Piņķiem, tie izrādījās pretinieka kājnieku daļu ieņemti. Pretinieks bija ieņēmis Piņķu muižas, kapsētas un baznīcas ra jonu, un uz mūsu tuvo-jošām daļām atklāja stipru ložmetēju uguni.
Mūsu vienības, aptverošā uzbrukumā, ienaidnieku pēc sīvas cīņas apsvieda, un tas, smagi sakauts, atkāpās uz Pūpi, kur mūsējie ieguva pretinieka kara materiālus. Vajātās pretinieka at-

Vēsturiskais tvaikonis «Saratovs», negribēdams afstat Latvijas ūdeņus, avarēja Liepājas tuvumā.
liekas atkapās uz Daugavgrjvu, kur pārcēlās par upi.
Slokas-Kauguru rajonā pretinieks no agra rīta bija pārgājis uzbrukumā un Slokas kolonai bija jāsāk kaujas darbība ar atgaiņāšanos. Pretinieka uzbrukumi turpinājās vēl tad. kad pulkveža Baloža kolona jau bija stipri izvirzījusies uz priekšu gar Babītes ezera dienvidus krastu. Slokas kolona visus uzbrukumus atsita un pārgāja uzbrukumā, virzienā uz Bulduriem, starp Lielupi un jūru. Virzīšanās uz priekšu norisinājās gausi, jo pretinieks sīvi atgaiņājās, uzbrukums bija jāved pa stipri apdzīvotu vietu un bija jauz-mana katra iela, pat katra māja. Arī Bulduru tiltu pretinieks bija sabojājis, bet bojājumi bija pavirši un mūsu sapieru rota īsā laikā iekārtoja pāreju. Pulkstens 18 visas Slokas kolonas daļas jau atradās Priedaines stacijas rajonā.
Fletclīera kolona, vajādama satriekto ienaidnieku un dodamās tieši uz Rīgu, un kolonas galva barona Manteifeļa un liauptmaņa Medema vadībā jau ap Plkst. 11 pārdrošā tempā uz lielinieku pleciem piesteidzās pie Daugavas tiltiem. Pār tiltiem Manteifeļa nodaļa ātri iekļuva pilsētā, kur Daugavmalā norisinājās sīvas cīņas ar pārsteigtiem lieliniekiem, kuri tomēr te samērā ātri noorganizēja pretošanos.
Tomēr Manteifels ar nedaudziem karavīriem kreisā flankā jau bija paspējis ieņemt Citadeli un atbrīvot tur lielinieku apcietinātos pilsoņus. Šinī uzbrukumā krita arī pats irieciendaļas vadonis, barons Manteifels (16. aprīļa puča aktīvākā persona).
Ar palīgā piesteiguŠainies landesvēra daļām izdevās salauzi lielinieku pretestību pilsētā un ap Plkst. 7 vakarā Rīga jau bija ieņemta.
Pēc Rīgas ieņemšanas arī lielinieku spēki frontes labajā spārnā atkāpās pāri Daugavai.
23. maija rītā Latviešu brigāde, iedzīvotāju jūsmīgi apsveikta, ienāca Rīgā. Rīgas ieņemšana bija pierādījusi visu zemes sargu augstās kaujas spējas un šī operācija galīgi satriekusi ienaidnieka Kurzemes grupas spēkus.
Rīgā pulkveža Baloža brigādes sastāvs ievērojami palielinājās kā ar tiem karavīriem, ko lagaidu valdība atsūtīja no T.iepājas, tā arī ar ielu skaitu brīvprātīgo, kuru noorganizēšanai un apmācībai par jaunformējamo spēku priekšnieku iecēla kapteini Fr. Zommeru,

Latvijas Sarkana krusta Rīgas slimnīcas personāls 1920. g.
Neskatoties uz to, ka stāvoklis prasīja steidzīgu uz austrumiem bēgošo lielinieku vajāšanu, lai tagad viegli iztīrītu no viņu atliekām visu Latviju, nopietnāka vajāšana tomēr izpalika, jo zināmā puse uzsāka atkal savos polīiiskās spēles turpināšanu. Tā kā Niedras valdība un aiz viņas stāvošās aprindas nevarēja uzskatīt Baloža brigādi par sev uzticīgu spēku, tad attiecības ar to bija kļuvušas visai saspīlētas un darīja visu, lai brigādi sadalītu, tā būtu novērsta no latviešu vienībām Ziemeļlatvijā, un pastāvīgi atrastos starp vācu spēkiem.
24. maijā brigādes kaujas vienību lielāko daļu (Neatkarības bataljona 2 rotas, visu Cēsu bataljonu un Studentu bataljona 2. rotu, kā arī jātnieku nodaļu) izsūtīja ienaidnieka vajāšanai uz Ziemeļaustrumiem, kur tas ieņēma pozicijas Gaujas kreisajā krastā pie Ādažiem. Bet tā kā te bija novērota Baloža brigādes sakaru meklēšana ar Ziemeļlatvijas spēkiem (viens mūsu eskadrons šos sakarus jau bija uzņēmis), tad šos spēkus gribēja atvilkt atpakaļ uz Rīgu. Vācu zemes sargu spēkus tagad vērsa no Rīgas uz ziemeļiem, sakarā ar ko latvju vienības devās pakaļ ienaidniekam Vidzemes vidiene (Ergļu-Lubānas-Cesvaines rajonā). Te brigādē tāpat iestājas daudz brīvprātīgo, kāpēc uz vietām noorganizēja jaunu bataljonu formēšanu (IV. bataljons — Vecpiebalgā, VIII. — Vējavā).
Rīgā palikušās 2 rotas (Neatkarības un Studentu rota), uzņemdamās jaunus papildinājumus, izdalīja no sava vidus kadrus Rīgā formējamiem (V, VI., un VII.) bataljoniem. 21. jūnijā arī šīs rotas devās frontē.
Rīgā garnizona dienēs la nešanai palika jauh-formējamās vienības un brigādes štābs.
Par brigādes frontes rajona' priekšnieku pulkvedis Balodis iecēla kopvedi (pulkvedi-leit-nantu) P ur i ņ u. Brigāde tagad bija izstājusies no zemes sargu virsštāba saimnieciskās un faktiski arī operātīvās padotības, kāpēc ļoti daudz pūļu prasīja latviešu vienību saimnieciskās apgādības noorganizēšana.
Pārvarot lielas grūtības, kas saistītas ar ievērojamu paplašināšanos un saimniecības nostādīšanu, aizmugures nokārtošanu, apbruņojuma trūkumu un pastāvīgo lielinieku vajāšanu (lielinieki bija stājušies pie partizāņu ka ja māsu aizmugurē un viņu bandu uzbrukumi bija visai bieži). brigādes daļas jūnija beigās nonāca pie Vidzemes-!-atgalēs robežās, kur tās nāca sakaros ar mūsu Ziemelgrupas Valmieras pulku, kas, vajādams lieliniekus no Alūksnes-Vecgulbenes rajona, bij steidzies nogriezt lielinieku atkāpšanās ceļu un ieņēmis Borclīu-Trepu-Krustpils-Jēkabpils līni j u.
Vācu zemes sargu spēki, kā jau minējām, devās ziemeļu virzienā, sākumā ar vājākām daļām, pie kam 24. maijā sīvākā sadursmē ar lieliniekiem smagi ievainoja krievu nodaļas vadoni firstu Livenu. Vācu zemes sargu priekšējās vienības jau arī drīz sastapās ar mūsu zie-melgrupas Cēsu pulka daļām pie Cēsīm un Cēsīs. Šinī virzienā Golcs pēc tam sagrupēja arī visus rīcībā esošos vācu spēkus.
1918. gada beigās Padomju Krievijas karaspēks iebruka arī Igaunijā un tuvojās tās galvas pilsētai. Igauņiem, atrodoties daudzmaz labvēlīgākos apstākļos, izdevās saformēt nelielu karaspēku 25 kilometrus no galvas pilsētas. Pašā Tallinā komunistu sacelšanās mēģinājumu Ziemassvētku priekšvakarā izdevās likvidēt, igauņiem palīdzēja arī dūšīgie somu brīvprātīgie.

Organizēšanas un cīņas Ziemeļvidzeme. Latvijas armijas Ziemeļgrupas nodibināšana.

19J9. gada 1. februārī igauņu-somu pulki pulkv. Kalma vadībā jau ieņēma Valku un Rūjienu. tādejādi atbrīvodami dažus Ziemeļlatvijas novadus.
Sakarā ar to Latvijas Pagaidu valdībai bija radusies jau noteiktāka iespēja ievadīt Latvijas atbrīvošanu arī no ziemeļiem, ar Igaunijas valdības labvēlību un atbalstu.
Šo jautājumu pirmkārtošana piekrita mūsu militāram priekšstāvim Igaunijā kapt. Zemi tā-n a m un diplomātiskam priekšstāvim R a m a n i m. sastopot dzīvu Igaunijā esošo latviešu atsaucību.
Igaunijā tobrīd atradās diezgan prāvs skaits latviešu, gan kā bēgļi no pasaules kara, gan no lielinieku iebrukuma laikiem. Lai uzsāktu Latvijas atbrīvošanu no šejienes, kapteinis Zemi-I āns 20. janvārī panāca vienošanos ar Igaunijas Armijas Virspavēlnieku par latviešu pašaizsardzības ,rotu organizēšanu. Igaunijas Armijas Virspavēlnieks atļāva formēt 5 pirmās un 5 otrās šķiras rotas, pa vienai no katras šķiras — Tallinnā, Tērbatā un Pērnavā. Par rotu komandieriem kapteinis Zem it āns iecēla: Tallinnā — virsleitnantu Lazdiņu, Tērbatā — virsleitnantu D u d i un Per nava — leitnantu K a m a 1 u. Minētiem virsniekiem uzdeva izdarīt latviešu pilsoņu reģistrēšanu un pirmās šķiras pašaizsardzības rotu formēšanu. Rotās iedalīja pilsoņus no 19—55 gadu vecumam. Rotu komandieri bija padoti tieši kapteinim Zemitānam un Igaunijas aizmugures apsardzības priekšniekam ģenerālim P 6 d-deram. Rotu kadrā ieskaitītie virsnieki un instruktori saņēma algu, uzturu utdzīvokli no Igaunijas armijas iestādēm, bet pārējais sastāvs neko nesaņēma, dzīvoja savos privātdzīvokļos un ieradās 2 stundas dienā uz apmācībām.
Tā kā drīz bija atbrīvoti no lieliniekiem Ipiķu. Arakstes, Lodes, Ķoņu, l ernejas, Rūjienas pagasti un Rūjienas pilsēta, tad šeit sākās rosīga organizēšanās darbība. 26. janvārī Ķirbēnos notika pirmā zemturu sapulce, kuļ’ā nolēma apbruņot uzticamus cilvēkus, izsūtot tos pa pagastiem patruļās. Nolēma arī aplikt sevi ar nodokli par labu karaspēka vajadzībām pa 5 rbļ. no pūrvietas, kādā ceļā ienāca ap 450.000 rubļu (pēc tagadējā kursa ap 50.000 latu). 1918. g. lielinieku terora laikā, Mazsalaces rajonā pie kapteiņa Turka® griezās daži drošsirdīgākie pilsoņi ar lūgumu, uzņemties partizāņu pulciņa dibināšanu un vadīšanu. Saformēja 28 vīru lielu pulciņu, šo pulciņu iedzīvotāji visādi pabalstīja, dodot zirgus, ieročus, apģērbu un uzturu. Sākumā pulciņš darbojās lielinieku aizmugurē, deva ziņas igauņiem un palīdzēja iedzīvotājiem nokļūt Igaunijā. Kad Mazsalacē ienāca igauņu karaspēks, pulciņš pievienojās viņam un piedalījās Mazsalaces aizstāvēšanā. Vēlāk šo pulciņu pievienoja Valmieras pulkam.
Pēc Valkas atbrīvošanas arī šeit sākās rosīga darbība. 13. februārī Valkā sanāca daži IT. g. vasarā vēlētās Valkas apr. Zemes padomes locekļi, kas. kopā ar 7 atbrīvoto pagastu vecākiem nodibināja Zemes padomi ar valdi.
Paplašinātā sapulcē šī padome 16. februārī nolēma izlietot visus līdzekļus, lai komunistu vara vairs nekad neatgrieztos un, kā reālu pretspēku komunistiem, nolēma tūliņ organizēt latviešu militārās pašaizsardzības vienības. Tanī pat dienā deva pavēli, ka. visiem Valkā dzīvojošiem virsniekiem līdz 50 g., kara ārstiem lidz 60 g., kara ierēdņiem līdz 50 g., feldšeriem līdz 45 g. un instruktoriem līdz 35 g. vecumam 18. februārī Plkst. 10 jāierodas Zemes padomes telpās. To pašu kategoriju personām no Valkas apriņķa jāierodas tanī pat vietā
19. februārī. Pavēli parakstīja Valkas apriņķa Zemes padomes valdes priekšsēdētājs O. Has-m a n i s. Naktī pavēli izsūtīja pa pagastiem un iztipināja pilsētā. Kā nākošo soli pašaizsardzības vienību organizēšanā Zemes padome nolēma — reģistrēt visus vīriešu kārtas latviešu iedzīvotājus. dzimušus laikā no 1869. g. līdz 1902. g. Uz reģistrāciju bija jāierodas 21. un 22. februārī savās pagastu valdes, kur reģistrāciju izdarīja 18. un 19. februārī iesauktie virsnieki un instruktori.
Šī iedzīvotāju pašierosme tā tad lielā mērā atviegloja valdības un viņas priekšstāvju darbību.
1919. g. 3. februārī apsardzības min. mūsu militāro priekšstāvi Igaunijā, kapteini Zemitānu iecēla par latviešu karaspēka Igaunijā un Ziemeļ-latvijā organizētāju un vadītāju. Par valdības pilnvarnieku iecēla M. Gailīti.
Tā kā ministru prezidents U lmanis ap to laiku bija jau panācis principiālu vienošanos ar Igaunijas valdību par mūsu bruņotā spēka organizēšanu Igaunijā un Ziemejvidzemē. tad Igaunijas valdība un mūsu priekšstāvji 18. februārī pa-

13. Tukuma pulka instruktoru rota, Grašu muiža. 1921. g.
rakstīju technisku vienošanos par latvju vienību organizēšanu, apgādāšanu un darbību.
Uz ši provizoriska līguma pamata, sakās mušu Ziemeļlatvijas vienību noorganizēšana un darbība.
Igaunijas Armijas Virspavēlnieks ģenerālis Laidoners tagad atļāva formēt vienu kājnieku bataljonu un vienu vadu artilērijas. Par formēšanas vietu noteica lcrbatu. padodot bataljonu igauņu II. divīzijas komandierim pulkvedim Pu-skaratn, kuya darbības rajonā ietilpa Tērbata. Par formējamā bataljona komandieri kapteinis Zem itāns 16. februārī iecēla pulkvedi-leitnan-tu J a n s o n u, bet par formējamā pie bataljona artilērijas vada komandieri — virsleitnantu Dannebergu. Tomēr jau pašā sākumā izrādījās, ka izdevīgāk formēt pulku. 18. februārī tad arī pulkvedis-leitnants Jansons stājās pie 1. Valmieras pulka formēšanas un komandēšanas. Kā pirmos pulkā ieskaitīja no kapteiņa Zemitāna uz pulku komandētos 12 virsniekus.
Saziņā ar Igaunijas kara ministri, kapteinis Zcmitāns februāra beigās izsludināja atbrīvotā Latvijas dajā un Igaunijā Latvijas pilsoņu mobilizāciju. Aralkas pilsētā mobilizāciju izsludināja
25. un 27. februārī, bet Valkas apriņķī — 27. un 29. februārī. Mobilizēja pilsoņus no 19—40 gadiem, bet bijušos virsniekus, kara ierēdņus un ārstus — līdz 46 gadu vecumam. 2 dienas pirms mobilizācijas visā Igaunijas dienvidu frontē sarkanie sāka niknu uzbrukumu, pie kam mobilizācijas territorija samazinājās par trešo daļu. Mobilizācija tomēr deva labus panākumus. Daudzi bija ieradušies no tālākiem pagastiem un pieteicās brīvprātīgi. Daudzi bija arī gatavi ne tikai paši iestāties armijā, bet arī dod savus zirgus, pajūgus un visu vajadzīgo. Starp brīvprātīgiem bija vairāki 15—17 gadus veci zēni; netrūka arī sirmgalvju, tā. piemēram, brīvprātīgi pulkā iestājās 60 gadus vecais Jēkabs Noriņš no Valkas Au-nas pagasta. Brīvprātīgi pie mobilizācijas komisijām ieradās pat pilsoņi no sarkanās armijas okupētiem apgabaliem.
Mobilizētos nosūtīja uz Tērbatu iedalīšanai pulkā. Vietējo dāmu čaklās rokas bija izgatavojušas skaistu nacionālu karogu ar virsrakstu «Par
Mobilizēti bija kopskaitā 60 virsnieki un 1471 kareivis un instruktors; no tiem Valkā — apmēram 7 virsnieki, 514 kareivji un instruktori, Ķir-bēnos (pašā Rūjienā vairs mobilizācija nevarēja notikt) — 16 virsnieki un 615 kareivji un instruktori, Tērbatā — 23 virsnieki un 198 kareivji un instruktori.
Līdz ar Valmieras pulka formēšanu, 1. šķiras pašaizsardzības rotas izformēja un iedalīja pul-
5. martā pulka komandieris uzdeva formēt rezerves rotu, ieskaitot tur virsniekus un kara ierēdņus, kuri neieņēma pulkā štāta vietas, kā arī vecākos un vājāk apģērbtos kareivjus. Pēc Igaunijas Armijas Virspavēlnieka atļaujas formēt rezerves bataljonu, kapteinis Zemitāns ar 10. marta pavēli par rezerves bataljona komandieri iecēla pulkvedi-leitnantu B e r ķ i, uzdodams viņam sagatavot virsnieku un instruktoru kadru nākošā aktīvā pulka formēšanai. Vēlāk rez. bataljonu papildināja ar ļaudīm no papildu mobilizācijas un tiem gūstā saņemtiem sarkanarmijas latviešiem no igauņu gūstekņu nometnes, kuri izteica vēlēšanos dienēt Latvijas nacionālā armijā.
Puika (1. Valmieras) batareju sa formēja-un komandēja virsleitnants Dannebergs. Arti Ieristu apmācības notika tikai teorētiski, tāpēc ka praktiskās apmācības nebija iespējams izdarīt, jo nebija lielgabalu un zirgu. Lielgabalus no igauņiem saņēma tikai tad, kad Valmieras pulks jau atradās frontē. Šī baterija sastāvēja no

Apsardzības (ka^a) ministrs J. Goldmanis.
(No 16. XII. 20. — 18. VI. 21.; no 24. XII. 23. — 7. V. 26.)
trim veciem 1895. gada krievu parauga 3” lielgabaliem. 5 virsniekiem, 103 instruktoriem un kareivjiem un 62 zirgiem.
Valmieras pulks, līdz aiziešanai uz fronti, tika saformēts šādā sastāvā: 2 bataljoni, katrā 4 rotas, kopā 8 strēlnieku rotas, ložmetēju komanda, kājnieku izlūku komanda, jātnieu izlūku komanda, sakaru komanda, komandanta komanda, orķestris un saimniecības rota, pie kuļas skaitījās drēbnieku, kurpnieku, galdnieku, seglinieku un kalēju darbnīcas, bet ieroču pārziņa padotībā — atsevišķa ieroču darbnīca; bez tam vēl — ambulance ar 3 ārstiem un attiecīgu sanitāro personālu. Pie pulka skaitījās arī 1 baterija ar 3 lielgabaliem. Pavisam pulkā skaitījās ap 1500 vīru.
Pulku apbruņoja ar krievu parauga šautenēm, no kuļ'ām lielākā daļa bija jaunas, 19J5. gada izgatavojuma, bet daļa — lietotas. īsi pirms izbraukšanas uz fronti saņēma 10 Madsena un 5 Levisa patšautenes. Vēlāk fronte, aprīļa mēneša beigās, saņēma vēl 5 Madsena un 8 Levisa patšautenes. Šautenes uin patšautenes pakāpeniski saņemtas no II. igauņu divīzijas intendantūras; tā pati iestāde apgādāja arī municiju. Smago ložmetēju un citu kaujas piederumu pulkā nebija un netika arī saņemti, kāpēc pulks bija ļoti vāji apbruņots.
Instruktoru un kareivju ietērps bija tāds, kādā katrs bija ieradies, jo ietērpu neizdeva. Frontē noteikta ietērpa trūkums nedeva iespēju atšķirt savu karaspēku no ienaidnieka, kas radīja pārpratumus. Lai tos novērstu, karavīri nēsāja egļu zarus pie cepurēm un citas zīmes, bet, tā kā

Apsardzības ministrs E. Feldmanis. (No 18. VI. 20. — 15. XII. 20.)

Apsardzības ministrs G. Zemgals. (No 18. VI. 2t. — 26. I. 23.)
tās nebija pastāvīgas un vispārīgas, tad ieveda baltu lentu ap kreisās rokas piedurkni, uz kuras bija šķērsām 2 sarkanas strīpas, kas atgādināja nacionālā karoga krāsas.
Pēc Valmieras pulka iziešanas uz fronti mūsu bruņoto spēku tālākais izveidošanās darbs Zie-meļlatvijā un Igaunijā turpinājās. 1919. g. 31. martā nodibināja Ziemeļi,atvijas brigādi, ieskaitot viņā Valmieras pulku, artilērijas bateriju un rezerves bataljonu, uzdodot: tālāko daļu formēšanu brigādes štābam. Brigādi uzņēmās komandēt pulkvedis Zcmitāņs, par brigādes komandiera palīgu un artilērijas priekšnieku iecēla pulkv.-leitn. Eduardu Kalniņu, par štāba priekšnieka v. i. — pulkv.-leitnantu V. Ozol u un par brigādes intendantu — PēteriLie p i ņ u. 18. ny.iijā Ziemeļ latvi jas brigādes komandieris uzdod pulkv.-leitn. Berķim no rezerves bataljona formēt 2. Cēsu kājnieku pulku. Pāra dienas vēlāk pie pulka sāk formēties 2. C ēsu b a t e r i-j a virsleitnanta Skujenieka vadībā. 18. aprīlī brigādes komandieris uzdeva 1. Valmieras pulka kapteinim Jurkam formēt Valkā 1. Zic-meļlatvijas eskadronu, izdalot formēšanai derīgos jātniekos no Valmieras pulka un rezerves bataljona. Otra eskadrona formēšanu uzdeva ritmei-staram G ol d f e I d a m, kurš mazā laiviņā aprīļa mēnesī bija pārcēlies pār jūru no Slokas uz Pērti avu.
No Cēsu pulka 22. maijā izdalīto partizāņu nodaļu brigādes komandieris pārdēvēja par Zie-nieļlatvijas partizāņu pulku. kapt. Aparnieka vadībā.
No Cēsu pulka bija atdalīts arī rezerves bataljons, no kura vēlāk izveidojās 7. Siguldas un 6. Rīgas kājnieku pulks. Bataljonu sākumā komandēja kapt. Māl ma
li i s, pēc tam pulkv.-leitn. Š m i l s.
27. maijā brigādes komandieris nodibina Zie-meļlatvijas armijas aizmugures priekšnieka posteni. par šo priekšnieku ieceļot pulkv. Itn. M i -glavu. Virui uzdevums ierīkot komandantūras, sekot mobilizācijai, ierīkot kaļa gūstekņu nometnes un pārzināt rezerves vienību apmācību un formēšanu.
Maija beigās Ziemeļlatvijas brigāde jau sastāvēja no sekošām daļām: I. Valmieras pulka (ap no0 vīru). 2. Cēsu pulka (1700 vīru), Partizāņu pulka (200 v.), I eskadrona (50 v.), 1. Valmieras un 2. Cēsu baterijas (210 v.) un rezerves bataljona (520 v.), kopā ap no virsn. un 3400 instr. un kareivju. Formējamo daļu materiālais stāvoklis bija visai bēdīgs. Lai būtu, piemēram, patšautenes, ko apmācīt ļaudis, pulkv. Z e m i-iāns bija spiests ņemt tās no Valmieras pulka, kuram pašam to bija visai nepieliekošs skaits. Ložmetēju nebija nemaz.

Jūļ-as lidotāju grupa.

Ziemeļlatvijas brigādes ciņas ar lielniekiem

Vidzemes atbrīvošana.
27. martā 1. Valmieras pulks, kā pirmā Ziemeļlatvijas armijas kaujas vienība, izgāja uz fronti. Šinī pašā dienā pulkam Tērbatas latvieši pasniedza karogu. Karogs bija nacionālās krāsās ar uzlecošu sauli un pulka iniciāļiem vidū. Pie jaunā karoga pulka karavīri pirms iziešanas nodeva svinīgu zvērastu Latvijas valstij un viņas valdībai. Tērbatā palika pulka rezerves bataljons un baterija formēšanās stadijā. Tāpat Rūjienā palika pulka jātnieku izlūku komanda. Pulks operāciju sākumā tā tad bija bez artilērijas un jātniekiem. Viņa apbruņojumā bez šautenēm bija vēl tikai 15 patšautenes. Jātnieku izlūku komanda (29 vīru sastāvā) ieradās pulkā 31. marta vakarā, baterija (no vīru un 3 lielgabalu sastāvā) pienāca 2. aprīlī. Izgājušo 8 kājnieku rotu sastāvs bija 38 virsnieki un 760 instruktori un kareivji. Katrā rotā bija caurmērā 4 virsnieki un 95 instruktori un kareivji. Ložmetēju (patšauteņu) komandā bija 9 virsnieki un 122 instr. un kar., kājn. izl. komandā — 1 virsu, un 35 kareivji. Pavisam pulkā (bez jātn. kom. un baterijas) bija 61 virsnieks, 14 kaļ,a ieredņi, 3 ārsti, 1 vet. ārsts un 1117 instr. un kareivji.
Pulks no vilciena izkrāvās pie Melnupes dzelzsceļa tilta un novietojās Alskas, Alakiilas un Saru muižas rajonā.
Igaunijas karaspēks bija ieņēmis pret lieliniekiem līniju: Ainaži, Mazsalace, Strenči, Jaunā muižā. Ape, Lāzberģe, Pankoviči, Pe-čori un tālāk gar Pleskavas un Peipus ezeriem un Narvas upi līdz jūrai.
Tā kā igauņu daļas bija jau izvirzījušās uz austrumiem no Valkas un Alūksnes dzelzsceļa līdz Rīgas-Pleskavas šosejai, tad Valmieras pulkam, ar 3 igauņu bruņoto vilcienu pabalstu, bija uzdots ieņemt Alūksni. Šinī uzbrukumā bija jāņem dalību arī igauņu Tallinas un Tērbatas bataljoniem un pirmām jātnieku pulkam. Operāciju saskaņošanai ar Igaunijas karaspēka daļām Valmieras pulkam bi ja pielcomandēts operāciju sākumā pulkv.-leitn. V. Ozols, kuļš skaitījās igauņu dienestā. Sakarus ar igauņu bataljoniem pulkam tomēr uzturēt bija visai grūti, kāpēc saskaņota sadarbība ar tiem neiznāca un tie darbojās

Musu kara lidmašīna gaisa.
&amp;gt;

patstāvīgi. Sakarus ar jātnieku pulku (pa kreisi no mums) neizdevās uzņemt līdz pašām kaujas darbības beigām Apes un Alūksnes rajonā. Labi sakari bija tikai ar igauņu bruņotiem vilcieniem.
Par priekšā stāvošo ienaidnieku ziņas bija trūcīgas. Bija zināms, ka 24. martā Mences muižas rajonā atradies 6. Pad. latv. strēln. pulks, 46. krievu strēln. pulks un l. Starorusas baterija.
30. marta vakara pulks sasniedza līniju Jaun-zemi, Alvateri. Zuši (labā kolona). Vaidavas st.. Karva (vid. kolona), Bērziņi. Jakumi (kreisā kol.).
No kādas noklausītas lielinieku sarunas Alūksnē varēja spriest, ka lieliniekiem tur pienāk svaigi spēki, bet iam tomēr nepiegrieza sevišķu vērību un igauņi skubināja uz ātrāku Alūksnes ieņemšanu.
31. martā pulks pārgāja uzbrukumā, sastapdams stipru ienaidnieka pretestību. Izpildīt savu šai dienai doto uzdevumu, kaut arī nepilnā mērā, izdevās tikai labai kolonai, kapteiņa Bajāra vadībā, kas pēc sīvas cīņas padzina 9. Novgorodas pulka 4 rotas no Rēzaku muižas. Vidējai kolonai. kapt. Skrēja vadībā, Alsviķus ieņemt neizdevās un tā ieņēma pozicijas pie Betaru mājām. Kreisā kolona, kapt. Liepiņa va:Lbā, bija pavirzījusies tikai kādus 3 kilometrus un palika Māriņkalna muižā. Izņemot bruņotos vilcienus, citas igauņu vienības šīs dienas uzdevumā, kas bija arī pirmais kaujas pārbaudījums Valmieras pulkam un mūsu Ziemeļlatvijas spēkiem, dalību nebija ņēmušas. I. aprīlī mūsu labā spārnā nācās izturēt stipru ienaidnieka pretuzbrukumu Kezaku muižas rajonā, kur uzbruka 1. Vjatkas sevišķu uzdevumu pulks, bet šo uzbrukumu atsita. Mūsu pašu uzbrukums šinī dienā arī izira, nedevis panākumus, pie kam krita centra un labās kolonas vadītājs šinī dienā kapt. Skrēja kurš ar diviem virsseržantiem bija izjājis tālāk uz priekšu izlūkošanā un satikties ar kreisās kolonas vadītāju kapt. Liepiņu. Šīs dienas cīņu rezultātā pulks bija spiests mazliet atvilkt savu izvirzīto labo spārnu un ieņemt līniju Jaunzetni. Zuši. Suski, Kambari. Šaīs pirmās divās kaujas dienās pulks bija zaudējis kritušus 3 virsniekus un 10 instruktorus, 33 ievainotus instr. un kareivjus, kā arī 26 kareivji bija krituši gūstā līdz ar 3. un 4. rotas kanclejām un vezumiem.
Turpmākās dienas tāpat pagāja nepārtrauktās cīņās, mainoties ienaidnieka un mūsu uzbrukumiem, bet galu galā mūsu manāmi cietušās, vienības tomēr bija spiestas atiet tuvāk pie Apes.
7. aprīlī pulks pārgāja atkal enerģiskā uzbrukumā. gūdams vietējas sekmes abos spārnos, bet tā kā ienaidnieks tomēr beigās, atspiezdams labā flankā igauņu Tallinas bataljona pienākušo 1 rotu un I mūsu rotu, sāka draudoši apņemt mūsu labo spārnu un nebija rezervju šīs kustības likvidēšanai. tad pulks bija spiests atkāpties uz Vārstu ciema, Mences, Sāru muižas līniju.
No pārbēdzējiem bija ziņas, ka lieliniekiem
uzdots 7 dienu laikā ieņemt atpakaļ Valku. Ienaidnieks tiešām izdarīja nemitīgus uzbrukumus un pēc 19 dienu ilgām kaujām Valmieras pulks bija atspiests līdz tai vietai, kur viņš bija izkrāvies no vilcieniem. lai sāktu uzbrukumu Alūksnei. Tagad pulks ieņēma pozicijas uz Melnupes labā krasta no Alakii-las līdz Vecrozci, nocietinoties un iznīcinot tiltus pār Melnupi.
Pulks lā ind atgāja, nespēdams izpildīt savu uzdevumu, kas nav nekāds brīnums, ja ievēro, ka pēc igauņu ģenerālštāba ziņām pretiniekam šinī virzienā bija ap 5000 durkļu, ar daudziem ložmetējiem, I eskadrons un 10 lielgabali, kampre-Iī stāvēja tikai ap 1830 latviešu un igauņu durkļu, 30 ložm. un patšau-tencs. 3 bruņ. vilcieni un 3 lielgabali. Tā kā ienaidnieks pie tam uzbruka gar dzezscclu. tad viss uzbrukuma smagums bija gūlies uz vāji apgādāto un kaujas darbībai pienācīgi nesagatavoto Valmieras pulku.

Latviešu studentu korporācijās davina karogu Bruņoto vilcienu puikam.
Valmieras pulka vēstures komisija (sk. «Valmieras kājnieku pulka vēsture» 66. īp.), atrod sekošus pulka pirmo neveiksmju iemeslus:
1) Pulka un Alūksnes virziena operējošā igauņu karaspēka nesaskaņota darbība, kuras iemesli bija: a) Apvienotās vadības trūkums frontē, jo igauņu brigādes štābs atradās Vcravā, bet divīzijas štābs, kas izdeva kaujas pavēles, — Tērbatā un sakari starp viņiem bija vā ji. b) slikti sakaru līdzekļi frontē starp operējošām vienībām.
2) Pulkam kaujas laukā nācās darboties vienam, tāpēc pulka komandieris, bija spiests rīkoties loti uzmanīgi, lai taupītu nenobriedušos pulka spēkus no lieliem zaudējumiem.
5) Pulks iesāka kaujas darbību nepietiekoši apmācīts. Arī komandējošā sastāva taktiskās zināšanas nebija pietiekošas un trūka piedzīvojumu īpatnējos kustīgā lauku kara apstākļos; bija jūtams pašdarbības trūkums.
4) Nepierasta darbība plašā frontē, ļoti bieži pilnīgi bez sakariem un nenoskaidrotos apstākļos, ar atsegtiem flankiem.

Valsts Prezidents nodod Bruņoto vilcienu pulkam davato karogu.
5) Neapmierinošais pulka apbruņojums, sevišķi smago ieroču un artilērijas trūkums.
Kaujās pulkam bija jūtami zaudējumi: krita 1. bataljona komandieris. 2 rotu komandieri un 2 rotu komandieri ievainoti, t. i. 50% no rotu un bataljonu komandieriem. Pavisam zaudējumi bija — 6 krituši un 6 ievainoti virsnieki, t. i. 16,6% no visa pulka virsnieku sastāva; instruktoru un kareivju zaudējumi bija — 22 krituši. 58 ievainoti un 104 bez vēsts pazuduši.
No nepārtrauktas darbības frontē pulka karavīri bija stipri noguruši, apģērbs nodilis, veļa netīra un noplīsusi. Sevišķi sliktā stāvoklī bija apavi: apmēram trešā daļa no pulka sastāva bija ar cauriem zābakiem vai pilnīgi baskāji. Uz
18. aprīli bija palikuši L bataljonā — 199 un II. bataljonā — 165 durkļi. Šādā stāvoklī pēc pirmām 20 dienu ilgām kaujām pulks nostājās JMeln-upes labā krastā.
Neskatoties uz visām kļūdām, trūkumiem un gļūtībām. daudzos gadījumos kā atsevišķi karavīri, tā arī atsevišķas vienības kaujās bija izrādījuši lielu varonību un izturību.
Pulks bija cietis neveiksmes, bet sakauts viņš nebija. Taisni otrādi — kaujās karavīri iepazinās ar kara vešanu īpatnējos mazā kara apstākļos, priekšnieki ieguva kaujas piedzīvojumus. Pulks gāja turpmākās cīņās jau piedzīvojumiem bagātāks.
Mēnesi un 10 dienas pulks cīnījās uz Melnupes krastiem, atsizdams ienaidnieka uzmākšanos. Ja arī šīs cīņas nedeva teritoriālus ieguvumus, tad tomēr tās pierādīja arī jaunās Ziemeļlatvijas armijas izturību, izgaisinot šaubas, kādas bija par mūsu karavīru noderību cīņai pret lieliniekiem pat mums draudzīgajā igauņu tautā un karavīros. Saīs cīņās pulks vēl zaudēja 5 kritušus un 21 ievainotu.
Apriļa mēnesī ienaidnieks, juzdams frontes sastingšanu pie Lielupes, bija centies gūt panā-

Kaja ministrs J. Duceus. (No 26. ī. 23. — 28. I. 24.)
kumus pret igauņiem un tikko kaujas darbību iesākušiem mūsu spēkiem Ziemeļlatvijā. lā aprīļa sākumā tas ar lieliem spēkiem pārgāja uzbrukumā Veravas virzienā un gar Alūksnes-Valkas dzelzsceļa.
Ienaidnieka uzbrukumu Valkas virzienā apturēja Valmieras pulks un igauņu daļas Melnupes krastos, bet uzbrukumu Veravas virzienā — igauņu daļas uz Nuršu. Kasarilsas un Paņikovi-cu līnijas. Aprīļa beigās ienaidnieks iesāka uzbrukumu Rūjienas virzienā. 25 aprīlī viņš ieņēma Rūjienu un turpināja uzbrukumu Valkas virzienā. Uzbrukumu apturēja pie Ērģemes. Pēc tam igauņu karaspēks pārgāja pretuzbrukumā un
I. maijā atbrīvoja Rūjienu. Sarkanās armijas uzbrukuma atsišanā un pretuzbrukumā piedalījās arī latviešu Valkas un Rūjienas komandantu komandas. 5. maijā igauņi ieņēma Mazsalaci.
No maija vidus ienaidniekam frontē sākās neveiksmes. 13. maijā pretlieliniecisko krievu Zie-meļkorpuss pargāja uzbrukumā Jamburgas virzienā un 17. maija ieņēma Jamburgu, saņemot gūstā veselus lielinieku pulkus un iegūstot bagātīgu kara laupījumu. 22. maijā vācu-latvju spēki ieņēma Rīgu. 24. maijā igauņu karaspēks, pārejot uzbrukumā Pleskavas virzienā, ieņēma Izborsku un 26. maijā — Pleskavu. 25. maijā igauņi ieņēma Ainažu miestu, bet 26. maijā Salacgrīvu un Strenčus.
I aī pašā dienā igauņi kopā ar Ziemeļlatvijas armijas daļām ieņēma Valmieru.
26. maijā igauņu Veravas grupa iesāka uzbrukumu Alūksnes virzienā, bet Valmieras pulks saņēma pavēli pāriet uzbrukumā 27. maijā. Pulka kaujas vienībās tagad bija ap 530 vīru, ar 24 pat-šautenēm. Valmieras baterijas pulkā vairs nebija. 23. maijā tā bija pārcelta uz Rājieni pie Cēsu pulka. Pie Valmieras pidka palika I igauņu baterija.
Pulka materiālais stāvoklis nebija uzlabojies. Trūka apģērbu, zābaku un veļas, ar ko apmainīt noplīsušo. Arī apbruņojums nebija uzlabojies. Neskatoties uz visiem trūkumiem, pulka karavīru gara stāvoklis bija uzlabojies: tam par iemeslu bija pēdē'jo dienu sekmes frontē un cerības uz drīzu dzimtenes atbrīvošanu.
Šāda stāvoklī pulks iesāka uzdevuma izpildīšanu. 27. maijā no rīta l. bataljons, nesastapis ienaidnieka, pīksi. 14.30 sasniedza Jaunrozes muižu.) Ienaidnieks bija naktī atkāpies Apes virzienā. līdz beidzamam aplaupīdams vietējos iedzīvotājus un izpostīdams ceļus un tiltus. Izlūki ziņoja, ka lielāki ienaidnieka spēki nocietinājušies Apē. Tāpēc 1. bataljona uzbrukuma pabalstīšanai pulka komandieris uz Jaunrozi nosūtīja bateriju un uzbrukumu Apei atlika līdz rītam. Igauņu bruņotais vilciens, kuram bija jānodrošina pulka labais spārns, nebija ticis uz priekšu, jo ienaidnieks, atkāpdamies, bija izpostījis ceļu.
II. bataljons, virzīdamies caur Vārstiem, Lodi un Hincigas muižu uz Janku mājām, pie Vešķu un Zieme.su mājām uzdūrās pretiniekam. Tas izrādīja sīvu pretošanos. Bataljons tomēr ienaidnieku padzina un ieņēma Ziernešu un Vešķu mājas.
Vakarā pulks palika uz vietas un ieņēma šādu stāvokli: I. bataljons — Jaunrozes rajonā, II. bataljons uz Borodino un Ziemešu līnijas. Pa
) Pievienotās Valmieras pulka darbības schemas ņemtas samazinātā veidā no «Valmieras kājn. pulka vēstures».

kreisi. Suurepeetri mājās, atradās igau&amp;gt;,m 2. jātnieku pulka 4. eskadrons. Ienaidnieka rotas atradās uz Apes, Jurģu, Janku un Vītumu līnijas.
Naktī uz 28. maiju 2. rota ar strauju triecienu izsita ienaidnieku no Apes pozicijām un ieņēma Apes miestu. Pēc Apes miesta ieņemšanas ī. bataljons izvirzījās uz Šādas līnijas: Apes muižā, Lipsku mājās, Leilaušu mājās. Korvas virzienā bataljona komandieris izsūtīja izlūkus.
II. bataljons 28. maijā, padzīdams ienaidnieku no vairākām mājām, ap pīksi. 17 izvirzījās uz Rīgas un Pleskavas šoseju un ieņēma šadu līniju: Ančkas dzirnavas, Grūbes papes fabrika, Jaunlaicenes skola. Pa kreisi no 11. balaljona atradās igauņu jātnieku pulka daļas.
Sapieru komanda, ar vietējo iedzīvotāju palīdzību iesāka labot dzelzsceļu, lai varētu sekot bruņotais vilciens. 29. maijā 10 m. garais dzelzs-ceļa tills pie Apes un vairākās vietās izspridzinā-tais dzelzsceļa dambis bija izlabots un bruņotais vilciens varēja sekot pulkam.
Jātnieku izlūku komanda, izejot 29. maijā no Sūnekļu mājam, sasniedza Rezaku muižu. Virzoties tāļāk caur Alsviķu muižu, izlūki pēcpusdienā iegāja Alūksnē, kur priekšā jau sastūmi igauņu jātnieku daļas. I. bataljons sasniedza Lukinu un Ķemerti līniju, kur izlika apsardzību un palika oa nakti. 11. bataljons vakarā iegāja Alūksnē. Par ienaidnieku bija zināms, ka tā daļas atrodas pie Lejasciema un Beļavas.
Vakarā Alūksnē notika Vecgulbenes virzienā operējošo daļu priekšnieku apspriede, kurā tika izstrādāts un pieņemts turpmākās darbības plāns. Pēc šī plāna Valmieras pulks ar I vieglo bateriju un vienu smago 6” lielgabalu sastādīja centra grupu ar uzdevumu — uzbrukt gar Alūksnes un Vecgulbenes dzelzsceļu. 30. maijā ieņemt Kalna-muižu un staciju un 31. maijā turpināt uzbrukumu Vecgulbenei. Labo grupu sastādīja 2. igauņu jātnieku pulks ar uzdevumu — 30. maijā ieņemt Beļavu un 31. maijā — Lejasciemu. Kreiso grupu sastādīja 1. igauņu kājnieku pulks, 1. igauņu jātnieku pulks un dāņu rota. Uzdevums — 30. maijā ieņemt Litenes muižu, pārtraukt dzelzsceļa satiksmi no Vecgulbenes uz Jaunlatgali pie Pededzes tilta un 31. maijā turpināt uzbrukumu Vecgulbenei.
Pulks savu uzdevumu sekmīgi izpildīja, un palika 30. maijā pa nakti Kalnamuižā un stacijā. Vakarā 2. rotas komandieris leitnants Zīle. lūdza no pulka komandiera atļau ju doties uz Vēžu krogu. kas atradās uz Vecgulbenes un Rēzeknes lielceļa. ar nolfiku uzbrukt lielinieku daļām, kuras atkāpās pa minēto ceļu. Ņemot vērā ienaidnieka steidzīgo un nekārtīgo atkāpšanos, ar šādu uzbrukumu bi ja izredzes pārsteigt ienaidnieku un gūt labus panākumus. Saņēmis pulka komandiera atjautu, leitnants Zīle. ar 33 brīvprātīgi pie-teikušamies karavīriem, nakts tumsā aizgāja izvest savu nodomu.
Pārdrošā un dēku pilnā uzbrukumā šai nodaļai izdevās sacelt lielu paniku ienaidniekā un iegūt: 3 lielgabalus, vairāk par 50 zirgu. 2 ķēķus, vairāk ratu, 14 telefona aparātus un daudz cita. Bez tam bi ja saņemti 40 gūstekni.
Pārdrošais uzbrukums sacēla atejošā ienaidniekā lielu sa jukumu un izjauca viņa nodomu Dariet uzbrukumā uz Vecgulbeni. jo 5. igauņu ko-mūnistu pulks, kuram šis uzdevums bi ja jāizpil-da. leitnanta Zīles pārsteigts, paniski bēga atpakaļ. Tādā kārtā 34 vīru liela pārdrošnieku partija izjauca ienaidnieka nodomāto uzbrukumu un lielā mērā sekmēja pulka turpmāko darbību.
Labā grupa, virzoties uz Beļavu, m’e Taun^s muižas uzdūrās apm. 100 vīru stiprai ienaidnieka grupai ar 4 ložmetējiem, kuru ar kauju izklīdināja. saņemot 5 arūstekņus un I ložmetēju. Tur-ninot virzīšanos, kolona, nesasniedzot «rata mērķi — Bebiv'u. ieņēma Snrivulu un Makc«u rajonu un palika uz vietas. Naktī no 2. jātnieku pulka komandiera pienāca ziņa, ka ienaidnieks Beļavā nocietinājies, un bez artilērijas pabalsta neesot iespējams to padzīt.
Kreisā grupa nīkst. 20.15 ieņēma Litenes muižu. Atstāiot muižā kājniekus. 1. jā (nieku pulks devās tālāk uz Sitas staciju, lai pārtrauktu satiksmi pa Vecgulbenes un Jaunlatgales dzelzs-ceļu.
Naktī uz 31. maiju latviešu, igauņu un dāņu vienības palika uz Sprivulu, Makešu. Kalnamuižas. Stāmerienes un Liienes līnijas. T’z priekšu no šīs līnijas darbojās kājnieku un jātnieku izlūki. Par ienaidnieku noteiktu ziņu nebija.
31. maijā no rīta, centra un kreisā kolona iesāka gājienu uz Vecgulbeni. No rīta tika sa-ņemtas ziņas, ka naktī Vecgulbenes stacijā pie barakām notikusi apšaudīšanās, un ienaidnieks panikā atstājis Vecgulbeni. Paniku bija sacēluši vietējie iedzīvotāji, apšaudot ienaidnieku, lai paātrinātu sarkano izvilkšanos un apturētu laupīšanu un salaupīto mantu aizvešanu.

Kājnieku pulka instruktoru grupa.
Pulka komandieris sadalīja pulku gājienam trijās kolonās. Pirmai kolonai. I. bataljons un artilērija, uzdeva virzīties pa Kalnamuižas, Puna krogus un Naglenes pusmuižas ceļu uz Vecgulbenes staciju, bet otrai kolonai, II. bataljona divas rotas, — virzīties pa dzelzsceļu uz Vecgulbenes staciju; trcšai kolonai, TI. bataljona divas rotas, — virzīties pa Stāmerienes muižas Silajāņu un Asarupju ceļu uz Vecgulbenes muižu.
Kreisā grupa, atstādama Litenē un Sitas stacijā pa vienai rotai no 1. igauņu kājnieku pulka, virzījās pa Lāču (Berenhofas) pusmuižas, Silajāņu un Asarupju ceļu uz Vecgulbeni. Plkst. 10 latviešu, igauņu un dāņu vienības iegāja Vecgulbe-nē. Vecgulbenē mūsu rokās krita bagāts kara laupījums: 15 lokomotīves. 80 vagoni, to starpā 2 vagoni ar municiju, un daudz citu mantu.
Ieejot Vecgulbenes muižā, atklājās komūni-

stu valdīšanas laika šausmu darbi. Pie pašas pils mūriem izrakta liela bedre, kuru lielinieku varasvīri nebija paspējuši piepildīt ar saviem upu-ļ-iern. Lielinieki savus upurus bija apkāvuši pils tuvākā apkārtnē, baidīdamies no vietējo iedzīvotāju uzbrukumiem. Vairākas bedres bija tikai pa pusei aizbērtas un no tām nāca līķu smaka, šī asā smaka bija sapulcinājusi lielus kraukļu barus, kufi ķērkdami lidoja pa skaisto parku, ku-l’a koka stumbri bija cauršauti un zari aplauzti cilvēkus slepkavojot.
31. maija vakarā 2. igauņu divizijas vadība nolēma uz priekšu virzīšanos uz 2 dienām apturēt, lai sakārtotos un noorganizētu aizmuguri un apgādību.
Frontē darbojās izlūku patruļas, un notika atsevišķi izlūku gājieni. 31. maija vakarā no Vecgulbenes uz Lubānu izgāja virsleitnanta R e k š a-n a. leitnanta Pūces un leitnanta Baloža vadībā 34 vīru liela brīvprātīgo grupa. Virzīdamās pa meža ceļiem. 1. jūnijā, gaismai austot, šī grupa sasniedza Lubānas muižu sarkanās armijas aizmugurē, kur. viena posteņa apsargāta, atpūtās 4. sarkano latviešu strēlnieku pulka saimniecības daļa ar vezumiem. Mūsu izlūki atbruņoja pārsteigtos sarkanarmiešus un ielauzās muižā, kur sagūstīja ap 300 sarkanarmiešus, ieguva visus pulka vezumus ar vairāk kā 100 zirgiem, pulka kancleju, naudas lādi ar 537.000 riibļiem cāra, domes un Kerenska naudā, 4. pulka karogu, kuru pulkam biia pasniedzis Padomju Krievijas kara komisārs Trockis. un daudz citu mantu.
t. jūnija vakarā no Vecgulbenes izgāja I. rota virslcitn. B rašņcvič a vadībā uz Krapas muižu, bet 5. rota virsleitnanta llasinaņa vadībā uz Stāķiem. Ap pusnakti 1. rota pēc sadursmes ieņēma Krapes muižu un sagūstīja 94. pulka ITT. bataljonu — 650 kareivjus. 7 ložmetējus, zirgus un vezumus. Tanī pat laikā 5. rota pie Stāķiem sagūstīja tā paša pulka II. bataljonu. — 750 kareivjus, 8 ložmetējus, vezumus un zirgus. No abiem bataljoniem ieguva vēl ap 2000 šauteņu un vairāk desmiti ūkstošu patronu.
2. jūnija vakarā pulka komandieris pavēlēja pulkam 3. jūnijā turpināt gājienu uz Cesvaini.
Cesvainē pulks nonāca 3. jūnija vakarā, kur palika pa nakti, izņemot igauņu 5. bateriju, kura palika Bučauskas muižā. Pulkam pa labi virzījās
2. igauņu jātnieku pulks, bet pa kreisi un priekšā
— 1. igauņu jātnieku pulks. Gājiena laikā igauņi bija sagūstījuši 16. sarkanā latviešu strēlnieku pulka L. rotu pilnā sastāvā un to Cesvainē nodeva Valmieras pulkam. Tā kā Šīs rotas karavīri sastāvēja no mobilizētiem vietējiem iedzīvotājiem un izteica vēlēšanos iestāties nacionālā armijā, tad viņus tūliņ uzņēma Valmieras pulka.
Naktī uz 4. jūniju pienāca II. igauņu divīzijas komandiera pavēle, — pulkam enerģiski turpināt gājienu, sasnieg! Ļaudonu un nodrošināt I. igauņu jātnieku pulka aizmuguri, kuram bija uzdots ieņemt Krustpili.

Pa ceļam visur iedzīvotāju sirsnīgi apsveikts pulks 5. jūnija Plkst. 1 sasniedza Ļaudonu. Gaismai austot Ļaudonā ieradās Ziemeļlatvijas partizāņu pulks, kufš nāca no Cēsīm.
Pīks!. I? partizāņu pulks ieņema Atašienes muižu un staciju, saņemdams gūstekņus un trofejas. Tanī pat laikā Valmieras pulks starp Šāvienus un Unguru muižām pārgāja Vidzemes un Latgales robežu un Plkst. 21 sasniedza Krustpili, kurā jau bija ienākušas priekšējās igauņu jātnieku vienības. Valmieras pulks līdz rīkojumam novietojās stacijas apkārtnē.
Sakarā ar vāciešu kaujas darbības uzsākšanu mūsu aizmugurē, igauņu karaspēka daļas tika pārgrupētas. Frontē pret lieliniekiem no Daugavas līdz Lubanas ezeram palika Valmieras un partizāņu pulks un Cēsu pulka 2. rota. Mazo spēku dēj uzbrukums bija jāpārtrauc un mūsu daļas ieņēma fronti uz Ķiķauku, Mežamuižas, Turku,
Staldzenieku. Trošku, Kristapurvu, Broku un Bot-kovas pusmuižas līnijas.
Valmieras pulks, iesākdams uzbrukumu 27. maijā, līdz 5. jūnijam, t. i. 10 dienu laikā, bija nogājis ar kaujām un vajājot ienaidnieku apmēram 200 km. bet atsevišķas vienības pat vēl vairāk. Prāvs bija kaj-a laupījums: 1800 gūstekņi,
3 lielgabali, 15 ložmetēji, vairāk kā 2000 šautenes, ap 160 zirgu, 537.000 rbļ-. naudas (pēc tagadējā kursa apm. 60.000 latu). 4. sarkanā latviešu strēlnieku pulka karogs, daži desmiti telefona aparātu, kabelis, rati, virtuves, municija. apģērbs, veļa un citas mantas. Ar iegūto kara laupījumu lielā mērā uzlabojās pulka apbruņojums, sakaru līdzekļi un transports, tā kā varēja iesākt pulka paplašināšanu un jaunu daļu organizēšanu.
Vienā laikā ar Valmieras pulka uzbrukumu Alūksnes virzienā, igauņu 3. divīzija, kas atradās pie Rūjienas, pārgāja Sedas upi un uzbruka Valmieras virzienā. Tai pašā dienā Rūjienā no Cēsu pulka (Cēsu pulks maija pirmās dienās no Tērbatas pārvietojās uz Rājieni), kapteiņa Ap ar-nieka vadībā sastādīja 120 vīru lielu partizāņu nodaļu, kura aizgāja līdzi igauņiem uz Valmieru. Partizāņu nodala nonāca Valmierā īsi pēc tās ieņemšanas no igauņu skolnieku rotas. Iedama igauņu 3. divizijas labā spārnā, partizānu nodaļa 31. maijā agri no rīta iebruka Cēsīs, padzenot pa-kaļpalikušos sarkanarmiešus un lielinieku komitejas. Šo nodaļu pulkvedis Zemi tāns pārdēvēja par Ziemeļi atvijas p a r t i z ā ņ u pulku. Par viņa komandieri palika kapt. Ap a r-nieks.
Nākošās dienās Ziemeļlatvijas partizāņu uulks saņēma rīkojumu vajāt atejošo ienaidnieku Luba-ncs virzienā un pastiprināt austrutnfrontē atrodošos Valmieras pulku. Ar pēdējo tas, kā mēs jau redzējām, sastapās 5. jūnijā.
29. maijā no Rūjienas izgāja arī Cēsu pulks, nepilnā sastāvā (5. un 6. rota, tīfa epidēmijas dēļ, palika Rūjienā: turpat palika arī rezerves bataljons). 30. maijā Cēsu pulks ienāca Valmierā. No šejienes tas nosūtīja savu 2. rotu atpakaļ palikušo lielinieku vajāšanai Mūrmuižas, Raunas, Drustu. Cesvaines, Lubanes virzienā. Rota pēc dažu dienu gājiena sasniedza Lubanes ezeru un pārgāja Valmieras pulka komandiera padotībā.
1919. gada 1. jūnijā, Cēsu iedzīvotāju jūsmīgi apsveikts, 2. Cēsu pulks ienāca Cēsīs. Pulkam nākošā dienā pievienojās Valmieras un Cēsu skolnieku rotas.
2. i ūnijā Cēsīs ieradās arī Ziemeļlatvijas brigādes štābs.
3. jūnijā arī Cēsu pulka pārejām daļām vajadzēja iziet no Cēsīm un doties uz Latgales fronti, bet šo iziešanu izjauca vācu zemes sargu (landesvēra) ierašanās Cēsīs.
Ziemeļlatvijas un Igaunijas karaspēks, iesākdams maija pēdējā trešdaļā uzbrukumu, bija satriecis komunistu Vidzemes grupu, un ar savu ātro virzīšanos uz Krustpili, bija piespiedis lielā steigā atstā! Vidzemi arī Rīgas operācijā stipri cietušo komunistu Kurzemes grupu, kurni sekoja pulkv. Baloža brigādes vienības. 10 dienu laikā Vidzeme bija no lielinieku armijas atbrīvota.
Runājot par Vidzemes atbrīvošanu no lieliniekiem, atcerēšanos pelna arī tā saucamā

Pulka komandieris pulkvedis Spandegs.
Zaļa armija
Marta sākumā, kad lielinieku terors Ziemeļ-laivijas novados sasniedza visaugstāko pakāpi, daudziem bija jābēg no komisāru vajāšanām un atriebības, slapstoties pa mežiem. Pašaizsardzībai daudzi bija apbruņojušies. Sanākot un turoties kopā, radās nodoms ne tikai bēguļot, bet arī katrā izdevībā pašiem uzbrukt komūnistu iestādēm. Tā arī izpaudās pirmā partizāņu darbība.
1919. g. 10. martā neliela partizāņu vienība iebruka Balvu stacijā, apšāva komūnistu komisārus, nolaupīja ieročus, municiju un nozuda mežos. Šai pirmai darbībai sekoja citas un īsā laikā meži, ccļi un sapulcēšanās vietas palika komunistiem draudošas. Vidzemē partizāņu aktīvākais vadonis bija Arturs Vcckalniņš. Pēc veiksmīgas komūnistu sakaušanas Kraukļu pagastā, kad bija apvienojušās vairākas partizāņu nodaļas, tās atkal izklīda, lai pie nākošā aicinājuma sanāktu atkal kopā. Līdzīgas nodaļas nodibinājās arī Augš-kurzemē virsi. Indāna vadībā. Kā teikts, parti-zāņi terorizēja lielinieku iestādes, apšaudami viņu darbiniekus.

Kājnieku pulka instruktoru grupa.
Partizāņu darbība ienaidnieka aizmugurē vājināja viņa spēkus frontē. Tā 1919. g. maijā no frontes cīņai ar partizūņiem bija izsaukti lielāki spēki un artilērija. Tam pašam nolūkam Vecgul-benē lielinieki saformēja 400 vīru lielu nodaļu.
Neskatoties uz visu to, partizāņu darbība nerimās. Ar pavasara paliem tā palika vēl plašāka, vēl draudošāka.
No partizāņu darbības vēl atzīmējama uz nāvi notiesāto cietumnieku atbrīvošana Mēdzūlas muižā un Cēsīs, 1919. g. maija pirmā pusē.

Pulka komandieris pulkvedis Dombrovskis.
Jūnija sākumā no lieliniekiem bija atbrīvota Kurzeme un lielākā daļa Zemgales Lielinieki bija izdzīti arī no Vidzemes. Tā kā lielinieki bija stipri satriekti, tad kopējiem abu latvju karaspēka grupu (Dienvidus un Ziemeļu) un vācu zemessargu spēkiem būtu bijis viegli padzīt lieliniekus arī no Latgales. To tomēr uz ilgāku laiku novilcināja cīņas, ko Golca spēki (landesvērs. kopā ar daļu bij. gvardijas rez. div. un dzelzsdivizija) uzsāka pret Ziemeļlatvijas latviešu un igauņu vienībām.

Golca spēku uzbrukums. Kaujas pie Cesim un Juglas

Pēc Rīgas ieņemšanas vācu ieceltās Nie-dras valdības stāvoklis nebija uzlabojies un zināmu aprindu cerības uz latviešu vienaldzību nepiepildījās. Pagaidu valdības aktivitāte savu tiesību atgūšanā sagādāja vāciem daudz nepatikšanu. Bez tam arī latvju karaspēka vienības bija palikušas Pagaidu valdībai uzticīgas. Baloža brigāde gan atradās vācu uzrau dzībā, pārspēka ielenkta, bet no Igaunijas nāca jauni 2 latvju pulki, par kuriem vāciem nekādas varas nebija un kas Vidzemē nodibināja Pagaidu valdībai padotas un uzticīgas iestādes. Bez tam to aprindu nolūkos, kas rīkojās Kurzemē un Rīgā. nebija tikai Latvijas iegūšana, bet arī Igaunijas pakļaušana savam iespaidam. Visu to ievērojot, vācu spēkus pēc Rīgas ieņemšanas nevirzīja vis uz austrumicm un dienvidaustrumiem, paka] satriektajiem lieliniekiem, kā to prasīja militāras intereses, bet tos pavērsa no Rīgas uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem, pretim igauņu uu latvieš'i vienībām, kā tas bija vācu polītiskos nolūkos.

Pēdējais apbalvojums ar Lāčplēša kaja ordeni.
Pa šo pašu laiku centās apturēt arī Baloža brigādes pieaugumu, kurā lielā skaitā iestājās brīvprātīgie. Lai to panāktu, tad Baloža brigādei pavēlēja ieturēt štatos paredzēto lielumu, bet pārpalikušos spēkus atdot jaunformējamai 2. brigāoei, par kuras komandieri iecēla kādu bijušo čekistu un provokātoru, kuru Pagaidu valdība bija apcietinājusi kā spiegu un kurš tāpēc likās ļoti uzticīgs visiem pasākumiem pret Pagaidu valdību. Katrai brigādei drošības dēļ nolēma pievienot pa vienam vācu zemes sargu pulkam. Tāpat jaunās vienībās nolēma pielaist vairs tikai pusi latviešu, bet otrai pusei vajadzēja būt vāciem. Šie nodomi tomēr palika pa lielākai tiesai uz papīra, un tos, vācu spēku sakaušanas dēļ pie Cēsīm, vairs neizdevās izpildīt.
Mēs jau redzējām, ka L jūnijā Cēsīs ieradās daļa Cēsu pulka un 2. jūnijā uz turieni pārnāca arī brigādes štābs. Tā kā Ziemeļlatvijas karavīri visu uzmanību bija pievērsuši cīņai ar lieliniekiem un sakari ar Pagaidu valdību bija visai vā ji, tad par to, kas notiek Rīgā un Kurzemē un kādi ir vācu tālākie nodomi, ziņas bija visai trūcīgas. Tomēr no tā. kas bija zināms, bija pietiekoši skaidrs, ka vāci centīsies pakļaut sev arī Ziemeļlatvijas karavīrus un vispār izplatīt savu varu tāļāk. Kā Pagaidu valdībai uzticīgam spēkam.

Pulka komandieris pulkvedis Karkliņš.
Ziemeļlatvijas karavīriem bija pietiekošs iemesls sagaidīt pret sevi represijas un 16. aprija notikumu turpināšanu.
Zināmas aprindas jau bija paspējušas pazinot, ka igauņi karo pret latviešiem un iebrūk Latvijas teritorijā, kāpēc bija noprotams, ka tās tagad mēģinās uzņemties «Latvijas valdības» aizstāvju lomu tin ar šo aizsegu maskot savu darbību pret igauņiem un pēdējo pavēlniecībā stāvošiem latviešu spēkiem.
Nakti uz 2. jūniju 3. igauņu divizijas vadība (divīzija atradās igauņu-latvju frontes labajā, Latvijas ziemeļos operējošā spārnā) saņēma Igaunijas armijas virspavēlnieka direktīvi, kurā bija teikts, ka 2. divizijas daļām ar vienu latvju pulku pavēlēts turpināt uzbrukumu Vecgulbenes-Krust-pils virzienā, lai galīgi izspiestu lielinieku spēkus no Ziemeļlatvijas robežām. 3. divīzijai bija dots rīkojums šo uzbrukumu atbalstīt, virzoties no Smiltenes uz Krustpili. Vispārējais uzdevums bija ieņemt Krustpili. Šīs direktīves izpildīšanai 3. divizijas vadība (ģen. Podders) nozīmēja igauņu 3. un 6. kājnieku pulku un 4 baterijas, kas šinī laikā atradās Dikļu, Valmieras, Vijciema rajonā. Šo divizijas daļu vadību uzdeva igauņu pulkv.-leitn. Il e e k a m.
2. jūnija vakarā pa telefonu no Ieriķu stacijas pieprasīja atļauju iebraukt Cēsis vienam lan-devsēra ešalonam. Brigādes štābs lūdza landesvēra komandierim paziņot, ka Cēsīs lielinieku vairs nav, bet ir Ziemeļlatvijas karaspēks. Iekams nav noskaidrotas attiecības starp virspavēlniecībām, landesvērs Cēsīs nevar ienākt. Pēc šīs atbildes no landesvēra paziņoja pa telefonu, ka Cēsīs iebrauks landesvēra delegācija. Pret to iebildumu nebija.
Lai, tomēr, nodrošinātos pret visām varbūtī-bam, Cēsu pulkam uzdeva nodrošināt pieejas Cēsīm Ieriķu virzienā.
3. jūnija pievakarē, nevienam negaidot, Cēsīs ieradās Manteifeļa jātnieku nodaļa. Pirms tās Cēsu stacijā ieradās pieteiktā landesvēra delegācija ar ritmeisteru fon Jena priekšgalā. Sākās sarunas. Uz iebildumiem par landesvēra kustību uz Cēsīm. Jena atbildēja, ka viņš izpildot doto pavēli un viņi ieradušies sakaru nodibināšanai ar Ziemeļlatvijas karaspēku. Kad pulkvedis Zemi-tāns atkārtoti paskaidroja, ka lielinieku Cēsīs nav un viņu-kustfba šai virzienā lieka, Jena apsolījās informēt virsštābu.
Pa sarunu laiku Manteifeļa nodaļas karavīri, kas bija nostājušies uz tirgus laukuma, izplatīja Niedras valdības proklāmācijas. Sakarā ar to un Manteifeļa nodaļas kavēšanos atstāt Cēsis. Cēsu pulka komandierim deva rīkojumu ieņemt visas izejas no pilsētas un izlikt patšautenes ,uz tirgum apkārtējo namu jumtiem tā, lai tirgus laukums būtu zem uguns. Tas līdzēja. Vācieši aizgāja uz viņiem norādīto Kārļa muižu.
Par notikušo brigādes komandieris ziņoja 3. igauņu diviz. vadībai un ģenerālim Laidoneram, aizrādot, ka vācu spēki virzās 4 kolonās: 1) uz Krustpili, 2) uz Lubānu, 3) gar Rīgas-Pleskavas šoseju un 4) Lielstraupes-Valmieras virzienā. (Šinī ziņojumā, kā redzams, zem vācu spēku nosaukuma bija gan minēta arī Baloža brigādes virzīšanās.) Ziņojums izsauca lielu un dibinātu uztraukumu visā Igaunijā un Ziemeļlatvi jā. Bija jādomā par Cēsu aizsstāvēšanu. Tam nolūkam tad arī 3. jūnija vakarā pie brigādes komandiera sanāca vecākie virsnieki, lai lemtu par Cēsu aizstāvēšanu. Jau tai pašā vakarā Cēsu pulkam bija jāieņem pozici-jas. Reizē ar to izsludināja mobilizāciju Cēsīs.
Jaunais stāvoklis lika igauņu virspavēlniecī-

bai 3. jūnijā grozīt savu direktīvi 3. divizijai un uzdot tai noturēt Ieriķu-Vecgul-benes dzelzsceļa līniju un nelaist vāciešus pāri par līniju: Gauja no grīvas līdz Siguldai, Siguldas Nītaure Vecpiebalga Jaungulbene. Bruņotiem vilcieniem ieņemt Ieriķu dzelzsceļu mezglu.
Attiecību noskaidrošanai ar vācu spēkiem igauņu virspavēlniecība pilnvaroja pulkvedi Reeku, kurš ieradās Cēsīs nakti no 3. uz

Karavīri pulka gada svētkos, kritušos biedrus pieminot.
4. jūniju.
Apspriedies ar latv. brigādes komandieri, pulkvedis Reeks nosūtīja vācu zemes sargu priekšniekam prasību, līdz attiecību noskaidrošanai, atvilkt vācu spēkus aiz jau min. līnijas.
ISorakstus piesūtīja arī landesvēra vienību priekšniekiem Manteifeiim un Jena. Uz šo prasību atbilde bija jādod 12 stundu laikā no 4. jūnija pīkst 5. Manteifels no Kārļa muižas 4. jūnijā Plkst. 10,37 ziņoja, ka viņš varēšot prasību izpildīt tikai pēc sazināšanās ar priekšniecību. Termiņu prasības izpildīšanai pagarināja līdz Plkst. 12, 5. jūnijā, pastrīpojot, ja pēc minētā laika vācu daļas neaties uz norādīto vietu, tās uzskatīs kā naidīgas vienības. Reizē ar to iesniedza vācu vadībai protestu

Pulkvedis Birkensteins.
Kava ministrs no 28. I. 24 — 23. VIT. 24. tagad kaja virstiesas priekšsēdētājs.
par Limbažu latviešu komandantūras personāla noslepkavošanu un iedzīvotāju spīdzināšanu.
Vācu karaspēka vadība, Niedras vārdā, noliedza mobilizācijas Ziemeļlatvijā un iedzīvotājus un savus kareivjus maldināja, savos uzsaukumos stāstīdama. ka igauņu un latviešu karaspēks lielinie-eisks. Radās nepieciešamība toreizējos apstākļus un notikumus nostādīt pareizā gaismā. Tādēļ ari Igaunijas virspavēlnieka priekšstāvis pulkv. Reeks un pulkv. Zemitāns griezās pie iedzīvotājiem ar sevišķu paziņojumu, klipu izplatīja Cēsīs un plašā apkārtnē.
Kad atbilde noteiktā laikā nepienāca, 5. jūnija vakarā bruņotā vilcienā uz Ieriķiem izbrauca igauņu un latviešu karaspēka vadība un amēri-kaņu misijas loceklis, pulkvedis Davleijs. Bruņotais vilciens, sasniedzot Amatas upes tiltu, apstājās. Vācieši uz izlūkiem, kas gāja pārbaudīt tiltu, atklāja šauteņu uguni.
Par šo pirmo sadursmi, kas norādīja, ka vāci nodomājuši rīkoties ar spēku un apdraud pretlie-linieciskās frontes aizmuguri, ziņoja virspavēlniekam, ģenerālim Laidoneram. Cēsu pilsētas aizstāvēšanu uzticēja pulkvedim-leitnantam Berķim. Cēsu pulks bija visai vājā sastāvā: tikai 3 daudz maz apmācītas rotas, apm. 200 durkļu kopskaitā. Uz ātru roku noorganizēja vēl trīs rotas no mobilizētiem un brīvprātīgajiem, pie kam viena no šīm rotām (8) sastādījās no skolniekiem. Izdeva ieročus (šautenes), pie kam daudzi tos turēja rokās pirmo reizi.
Nakti no 5. uz 6. jūniju Plkst. 3,20 landesvēra daļas, artilērijas atbalstītas, sāka uzbrukumu Cēsīm. Kauja ar īsiem pārtraukumiem ilga līdz Plkst. 13.
Kaujas sākumā uzbrukums risinājās visā pulka iecirknī, bet pēc īsa starpbrīža landesvēra uzbrukuma smagums gulās pulka centrā un kreisā spārnā. Landesvēra artilērijas sagatavošanas ugunij sekoja uzbrukums, kuru ar igauņu bruņoto vilcienu palīdzību atsita. Uzbrukuma atsišanā jo smagus zaudējumus cieta brīvprātīgo skolnieku rota, kas darbojās pidka centrā. Pēc pirmā neizdevīgā uzbrukuma ienaidnieks to atkārtoja. Dažas Cēsu pulka vienības, ciešot lielus zaudējumus, atkāpās, kas pulka stāvokli padarīja vēl grūtāku. Pretinieks, pārspēkā būdams, apejot mūsu kreiso spārnu, sāka arvien neatlaidīgāki uzmākties pulkam. Plkst. 13 pulks ar kauju atstāja Cēsis un, atraudamies no ienaidnieka, atkāpās līdz Raunai, kur ieņēma .aizstāvēšanās pozicijas. Šis solis pulkam bija nepieciešams, lai glābtu rotas no galīgas iznīcināšanas, jo 7 kilometru gafo Cēsu fronti pulks aizstāvēja tikai ar 200 karavīriem un pāris simtiem jaunmobilizēto un skolnieku, 17 patšaute-nēm, bez ložmetējiem un artilērijas un jebkādiem sakaru līdzekļiem. Bez tam pulks bija cietis ļoti lielus zaudējumus. Grūtā stāvoklī nokļuva arī 2 igautļu bruņotie vilcieni dienv. uo Cēsīm, tomēr izlauzās un atkāpās aiz Raunas upes.

Kaj-a flote un jufas aviācija apmaeības.
Vācu spēki, sasnieguši Cēsis, Cēsu pulkam nesekoja. bet palika uz vielas. Tas liecināja, ka ari viņiem bija krietni zaudējumi. Rīgas vācu prese šo kauju ar musu vienībām, kuļas liela daļa no visa mazā skaita bija neapmācīti, tikko šauteni paņēmuši skolas zēni, attēloja kā milzīgi niknu ciņu un daudzie nāves sludinājumi rādīja, ka tiešām arī mūsu jaunie nenorūdītie spēki bija pratuši padarīt šo pirmo vācu uzvaru diezgan dārgu. Sevišķi jūtami bijuši vācu trieciendaļas zaudējumi.
Igauņu vienības 6. jūnija atradās 1—2 dienu pārgājienā no Cēsīm, tagad tās pievilka tuvāk.
7. jūnijā stipri cietušo Cēsu pulku nomainīja 6. igauņu pulka 2. bataljons. Cēsu pulks nostājās rezervē Lodes stacijas rajonā, kur tas papildinājās ar jauniesauktiem, kas nāca no atbrīvotiem Valmieras un Cēsu apriņķiem.
Tagad arī bruņotos vilcienus un Cēsu pulku padeva 3. divizijas vadībai. 8. jūnijā igauņu 6. pulka vienības un bruņotie vilcieni, mūsu Cēsu baterijas atbalstīti, mēģināja atņemt Cēsis, bet tas neizdevās.
Nākošās dienas rītā landesvērs uzbruka 6. igauņu pulka II. bataljonam, izsita to no pozicijām un izlauzās pie Raunas tilta. Igauņu 4. baterijas apkalpe pameta lielgabalus. Tomēr beidzot landesvēra uzbrukumu atsita, atspieda landesvēru atpakaļ aiz Raunas tilta un izveda arī pamesto bateriju. Igauņu 6. pulka II. bataljons ieņēma po-ziciju aiz Raunas tilla, tā kā pēdējais palika starp abām līnijām.
10. jūnijā Cēsīs ieradās Sabiedroto priekš-stāvji sadursmju likvidēšanai.
10. jūnijā noslēdza pamieru, kura spēkā nākšanu nolika Plkst. 8 tai pašā dienā. No latviešu puses pamiera līgumu parakstīšanā un tālākās sarunās piedalījās pulkv.-leitnants. Ed. Kalniņš. Kā igauņu virsvadības priekšstāvis šaīs sarunās bija komandēts pulkv. Rinks.
Neskatoties uz pamieru, ienaidnieks izdarīja gaisa izlūkošanu un savu spēku sakopošanu pret Cēsīm.
Pamieram vajadzēja turpināties līdz 20. jūnijam (ieskaitot), kad Sabiedrotie bija nolikuši ar Niedras valdības resp. vācu karaspēka priekšstāv-jiem galīgas sarunas, kurām vajadzēja izšķirt turpmāko stāvokli. Bet šo stāvokli jau izšķīra otra puse pati, ar majora Flctchera parakstītu ul-limaiumu Igauņu armijas virspavēlniekam, pieprasot vācu noteikumu pieņemšanu līdz 19. jūni-
jam Plkst. 8, un piedraudot ar kara darbības uzsākšanu minētā dienā.
Lai padarītu vācu spēku uzbrukumu itkā par Latvijas un Igaunijas savstarpēju sadursmi, tad Niedras valdība 18. jūnijā pieņēma dzelzsdi-vizij u. ar vācu valdības piekrišanu. uz 2 nedēļām Latvijas valdības dienestā; par viņas komandieri palika joprojām majors Bišofs. Majoru Fletcheru, landesvēra komandieri, pārņēma Latvijas pavalstniecībā. «Visu Latvijas pulku džaini cenzdamies tās arī apmācīt. Visu to daudzmaz paspēt kādu 10 dienu laikā, protams, bija pārāk grūti. Pulkam tagad bija arī 2 baterijas: smagā (2 6 col. lielgabali) un vieglā (4 18 m. lielgabali). Pulkā tagad skaitījās ap 2500 vīru. _
Mūsu (latvju un igauņu) spēki") kauju pirmās dienās bija šādi:
Latvieši : Cēsu pulks, 1430 durkļi, 12 ložmetēji, 32 patšautenes; latvju eskadrons (2. jūn. pārnācis sakaru uzturēšanai no Baloža brigā

virspavēlniecību» J8. jūnijā uzņēmās Niedras kab. ministrs Dr. Vankins ar štāba priekšnieku, bij. krievu ģenerāli Timrotu, pilnvarojot rīkoties savā vietā majoru Fletcheru, ja būtu vajadzīgas kādas sarunas ar igauņiem. Faktiskais vācu spēku virspavēlnieks tomēr palika fon der Golcs, kas Sabiedroto misiju pretdarbības dcļ, nevarēja atklāti uzstāties, tāpēc visu rīkoja aiz nominālā «virspavēlnieka» Dr. Vankina muguras. Pārģērbies privātās drebēs Golcs īsi pirms operāciju uzsākšanas ieradies Cēsīs. Kaujas, kas te norisinājās no 19.—22. jūnijam, ieguva Cēsu kauju nosaukumu un mēs tās apskatīsim katrā dienā atsevišķi.
Cēsu kauju spēku samērs. Pamiera laiku abas puses bija izmantojušas spēku savākšanai un sagrupēšanai, pie kam vāciem šī grupējuma nolūks bija uzbrukums, latvjiem un igauņiem — tikai aizsargāšanās. Arī Cēsu pulks, kas pirmajā vācu uzbrukumā bija stipri cietis, tagad bija ievērojami paplašinājies un saformējis 12 rotas, drudes: šis eskadrons gan jau 20. jūnijā bija nogriezts no pārējiem spēkiem), apm. 60 zobenu, 2 baterijas (2 6 collu un 4 18 mārc. lielgabali).
Igauņi: 3. pulks — 1241 durklis, 17 ložmetēji un 14 patšautenes; 6. pulks — 1987 durkļi, II ložmetēji, 19 patšautenes; 9. pulks -926 durkļi,
2 ložmetēji un 19 patšautenes. Tallinas eskadrons — 65 zobeni.
Bruņotie vilcieni: Nr. I. — 195 durkļi, 17 ložmetēji, 4 patšautenes, 1 lielgabals; Nr. 3. — 171 durklis, 16 ložmetēji, 5 patšautenes, 3 lielgabali: “inu-sliežu bruņotais vilciens Heinaste» — 40 durkļi, 4 ložmetēji.
Bruņotais auto «Vanapagan».
Artilērija: 1. baterija — 2 48 līniju lielgabali:
3. baterija — 2 42 līn. lielgabali: 4. baterijas I. vads — 2 J8 mārc. lielg.; 6. baterija — 4 1S mārc. lielgabali.
) Dati ņemti no Јen. iieeka raksta: «Limbažu-Lielstraii-pes-Cēsu-Raiuias kaujas 1919. g.. 19.—23. jūn.». Militāru rakstu krājums 1928. g. 3. n.
Pavisam kopā tā tad bija ap 6000 durkļi. 125 zobeni. 79 ložm.. 105 patšautenes, 22 lielgabali, 2 bruņotie vilcieni un 1 bruņotais auto.
Vācu spēki: ī. Landesvērs: 3500 durkļi, 240 zobeni, 70 ložmetēji, 140 patšautenes, 24 lielgabali (Landesvēra nav ieskaitīta Līvcna nodaļa. kas Cēsu kaujās aktīvu dalību neņēma).

Kājnieku pulka instruktoru grupa.
Landesvēram pievienotās valsts vācu vienības:
1) Pētcrsdorfa grupa — 1000 durkļi, 60 zobeni. 20 ložmetēji, 40 patšautenes, 8 vieglie liegabali.
2) Bokelmaņa Bādenes trieciena bataljons — 450 — 500 durkļi. 60 zobeni, 10 ložmetēji. 18 patšautenes, 4 vieglie liegabali un I bruņotais auto, kopā šinīs vienībās ap 1450 durkļu. 120 zobenu, 50 ložmetēju, 58 patšautenes un 12 vieglie lielgabali.
II. Dzelzsdivizija (5 bat., 2 esk. un 4 baterijas, pārējie 4 bat. līdz ar 4 baterijām bija izsūtīti Ogres virzienā, jo cirkulēja baumas, ka lielinieki ar divīzijām gar Daugavas krastu nākot uz Rīgu)
— 2250 — 2500 durkļi, 200 zobeni, 50 ložmetēji, 90 patšautenes, 16 vieglie lielgabali.
22. jun. pienāca igauņu «Kalev-laste Moleva» batal jons — 316 durkļi, 6 ložmetēji, 7 patšautenes, 1. ig. pulka II. bat. — 504 durkļi, 4 ložm.. 14 patšautenes, bruņ. vilciens Nr. 2. — 130 durkļi, 15 ložm.. 8 patšautenes, 4 lielgabali; 1. baterija -4 18 mārc. lielgabali, bruņotie auto («Toonela» un «Esto-nia»). Mūsu (igauņu) skaitlisko pieaugumu 22. jūnijā atsvēra arī ienaidnieka spēku pieaugums šinī diena, jo tam pienāca 3 dzelzsdivizijas bataljoni un 3 baterijas, tā kā Šinī dienā ienaidniekam bija ap S000 durkļu, 560 zobenu. ISO ložmetēju, 342 patšauteņu. 66 lielgabali pret mūsu apm. 7200 durkļiem, 125 zobeniem. no ložmetējiem. 138 patšautenēm. 32 lielgabaliem, bruņotiem automobiļiem. Ienaidniekam tā tad visu laiku bija neliels skaitlisks pārsvars, bet sevišķi jūtams' pārsvars apbruņojuma stipruma un apgādības ziņā. Bez tam vācu kareivji bija labi atpūtušies, mūsējie un igauņi novārguši no grūtībām lielinieku frontē: sevišķi panīkuši bija tie mūsējie, kas tikko bija atbrīvojušies no sarkanarmijas rindām &amp;gt;tn pārnākuši mūsu pusē, kādu Cēsu pulkā nebija mazums. Cīņas gars pret ienaidnieku, kujš sevī itkā iemiesoja vecus latvju un igauņu tautu rēķinus, gan bija visai liels, bet tomēr sevišķi mūsu Cēsu pulks vēl bija vienība, kas tikko sastādījusies, kur virsnieki vāji pazina ļaudis un tie savus virsniekus un kam visiem kopā vēl bija maz nopietnas cīņas prakses. Nevar arī aizmirst, ka pirmās sadursmes kā mums tā igauņiem pie Cēsīm bija izrādījušās neveiksmīgas un bija nenoliedzami, ka jaunais pretinieks ir daudz cīņas spējīgāks un daudz labāks tās pratējs nekā lielinieki. Tomēr gara stāvoklis un cīņas spars bij mūsu un igauņu stiprākā puse un palīdzēja sasniegt uzvaru.
Kas attiecas uz citu visu, tad tur bija redzams tikai trūkums. Daudziem patronas bija kabatās. Trūka lāpstu priekš ierakšanās. Mantu somu trū-
Pavisam kopā ienaidniekam pirmo triju dienu kaujās bija 7200 —7500 durkļi. 560 jātnieki, 150 ložmetēji. 280 patšautenes un 52 lielgabali, neskaitot smagās baterijas. bruņotos vilcienus, bruņotos automobiļus, lidmašīnas un t. t., par kufu skaitu noteiktu ziņu nav.

Pulka 10 gada svētkos.
K a u j u d ienās pie n ā-ca klāt: 2t. jūn. igauņu Ku-perjanova partizāņu bataljons — 249 durkļi, 6 ložmetēji, 6 patšautenes. 2 6 collu lielgabali, bet šinīs dienās nevarēja rēķināties ar mūsu skaitlisko pieaugumu, jo dažas vienības bija visai cietušas un izklīdušas, kas sevišķi attiecas uz mūsu Cēsu pulku, kupū bez kritušiem un ievainotiem bija ap 500 bez vēsts pazudušo.
ka pilnīgi. Gāzu masku nebija. Rokas granātu
— ļoti maz. Daudzām šautenēm trūka durkļu, šautenes bija dažādu sistēmu. Vairums tomēr bija krievu šauteņu. Automātiskie ieroči arī bija dažādu sistēmu. Šāda sistēmu dažādība apgrūtināja apgādību ar municiju. Artilērijā bija krievu uti angļu liegabali. Daudziem krievu liegabaliem mēchanisms nebija pilnīgā kārtībā. Municijas ratu gandrīz nemaz nebija. Šāviņus veda parastajos ratos. Tas apgrūtināja bateriju manevrēšanu ārpus ceļiem. Šādos apstākļos arī municijas piegāde bija apgrūtināta. Bateriju novadīšanai vajadzīgo optisko rīku bija maz, dažām baterijām to pilnīgi trūka. Bateriju sakaru līdzekļi arī bija trūcīgi. Lidmašīnu mūsu rīcībā nebija. Bruņotie auļo. kādi bija mūsu rīcībā, bija techniskā ziņā vāji. Bruņotais auto «Vanapagan» bija ļoti smags un pašu līdzekļiem izgatavots. Karšu bija maz. — ļoti daudz rotu komandieru bija bez kartēm. Sakarus uzturēja ar sienas aparatiem un veida neizolētu stiepuli. Ai/ «Šādiem līdzekļiem saites nodibināšana prasīja daudz laika un pūļu un bieži nebija pat šo līdzekļu. Feldšeru ari bija maz. Bija rotas, kuras to pavisam nebija. Pārsienamā materiāla bija ļoti maz. Ārstiem trūka ārstniecības instrumentu. Ievainoto evakuācija bija gj-ūta un nekārtīga. Dažās daļās bija stipri jūtams virsnieku un instruktoru trūkums. Kā jau minējām, mūsu stiprākā puse bija cīņas spars.
Stāvoklis 18. jūnija vakara.
M ū s u (i g a u ņ u-1 a t v j u) spēku sadal ī-jums 18. jūnija vakarā bija šāds:
Igauņu 9. pulka I. bataljons atradās pie jūras uz Kaugc-Stienes m.-Dukuri līnijas. No I. bataljona viena rota bija Meķes m. (Pernigelē) rezervē. II. bataljons atradās uz līnijas Stīpnieki-Lādes muiža-Strazdi, pie kam viena rota Muceniekos re-

Kapa ministrs J. Arājs.
(No 23. VII. 24. — 23. XII. 240
zervē: 2 18 mārc. angļu lielgabali, pozīcijās pie Limbažu mācītāja muižas. 9. pulkam pa labi un priekšā atradās mičmaņa Gelbes latvju partizāņu nodaļa. No igauņu 6. pulka atradās: IV. bataljons no Rebenes ezera līdz Brezeniem, divas rotas priekšējā līnijā, — divas rezervē Rozenbekos un Stārastos. Bataljona iecirkņa priekšā, Lielstraupē, atradās 6. pulka jātnieku izlūki un latvju eskadrons.
I. bataljons atradās no Rusteģu ezera līdz Gaujai, uz līnijas Brenči-Auciems-Skujiena, pie kam viena rota rezervē Ķemeres m.
III. bataljons atradās uz Gaujas labā krasta līdz Kripanu mājām.
II. bataljons — galveno spēku rezerve pie Lenču muižas.
4 18 mārc. angļu lielgabali, atradās 1 versti uz ziemeļiem no Lenču muižas: 2 48 līn. lielgabali, atradās Gaidēnu māju rajonā.
Pie Lodes stacijas atradās 2 bruņotie vilcieni ar desantrotām, kas sargāja dzelzsceļu.
Latvju 2. Cēsu pulks ar abām baterijām atradās uz Raunas labā krasta, no Gaujas līdz Vārnas mājām, pie kam III. bataljons labajā spārnā, I. bat. — kreisā spārnā, bet II. bat. rezervē. Igauņu
3. pulka III. bataljons atradās pie Raunas upes, no Vārnas mājām līdz Skujām, t. i. fronti un vakariem. ' W ’(
I. bataljons — uz Rīgas-Pleskavas šosejas no Bērzes kroga līdz Krastiņu mājām, ar fronti uz dienvidiem.

Kava ministrs ģenerālis Bangcrskis.
(No 25. XII. 24 — 24 XII. 25.; no 18. XII. 26. — 25. I. 28.)
No IT. bataljona 6. rota un kājnieku izlūku komanda — pie Raunas miesta rezervē ; ?. un 8. rotas uz Rīgas-Pleskavas šosejas Mieriņos un Krū-klandos, 5. rota -— Smiltenes miestā. Divi 42 lin. Šneidera lielgabali, atradās Striķelmājās īn 2 angļu 18 mārc. liegabali — pie Rīgas-Plc_&amp;gt;avas šosejas, Pirītu]u mājās. Tallinas atsevišķais eskadrons atradās Raunas miestā rezervē.
Bez 6. pulka II. bataljona galveno spēku rezervē vēl bija Valmierā bruņotais auto «Vanapa-gan» un šaursliežu bruņotā vilciena «Heinaste» apkalpe, ap 40—50 vīru ar 4 ložmetējiem.
Igauņu III. divizijas komandieris pulkvedis Pedders 'ar štāba lielāko daļu atradās Valkā. Valmierā atradās divizijas štāba priekšnieks pulkvedis Reeks, kupš bija pilnvarots dot arī tiešus operatīvus rīkojumus. Mūsu Cēsu pulks bija tieši padots tuvākā 6. igauņu pulka komandierim.
Vācu spēki: Landesvērs, kopā ar Pēters-dorfa un Badenes trieciena grupām, majora Flet-chera vadībā atradās Cēsu-Drabužu rajonā, pie kam labā spārnā bādeniešu trieciena grupa, centrā Melmedes grupa un Cēsīs Tenas grupa. Inčukalnā atradās dzelzsdivizijas lielākā daļa (5 bataljoni. 2 eskadroni un 4 baterijas). Pārējie 4 bat. ar esk. un artilēriju bija izsūtīti Ogres virzienā.
Kauj a s p I ā n i. f g au ņ u vir s vadi b a, kūjas rīcībā atradās arī mūsu Ziemeļarmijas karaspēks, bija nolēmusi sākumā tikai aizstāvēties, lai nevarētu pretējā puse pie Sabiedrotiem pārmest, ka kara darbību kā pirmais iesācis latvju un igauņu karaspēks. Bet ja uzbrukumā pārietu pretinieks, tad to atsist un pēc tam pašiem uzbrukt, apņemot pretinieka abus spārnus.
Golca plāns sastāvēja iekš tam, Ka dzelzsdivizijas galveniem spēkiem vajadzēja ,uzbrukt no Inčukalna caur Lielstraupi, apņemot igauņu Cēsu grupas labo spārnu, un aizsargāties no kreisās puses, izsitot llankgardu Limbažu virzienā.
Kad dzelzsdivizijas galvenie spēki forsēs Lielstraupi, tad landesvēram ar spēcīgu triecienu vajadzēja pārraut igauņu-latvju fronti un, pārejot dzelzsceļu ziemeļos no Lodes stacijas, ielenkt igauņu-latvju spēkus no austrumiem un ziemeļiem. Tādēļ tika pavēlēts:
1. Limbažu virzienā dzelzsdivizijas .1 bataljonam ar 1 eskadronu un t bateriju aizsargāt galveno spēku kreiso flanku. Šī nodaļa jāizsūta kā pirmā līdz Bīriņu muižai. Ja tur netiek sastapti lielāki ienaidnieka spēki, tad sākt virzīties uz priekšu avangardam Lielstraupes virzienā. Ja flankgards sastaptu Limbažu virzienā stiprāku ienaidnieku, tad galvenais trieciens jāizdara caur Limbažiem (flankgards bija kapt. Blankenburga vadībā). Dzelzsdivizijas galvenie spēki (fon Kleista vadībā) izies 19. jūnijā un uzbruks caur Lielstraupi ar 3 bataljoniem, 1 eskadronu un 3 baterijām. Viens bataljons Inčukalnā palika korpusa rezervē.
2. Landesvērs, aizsargājoties ar savu kreiso spārnu, uzbruks ar majora Bockelmann’a vadībā esošo Badenes trieciena bataljonu caur Raunu ienaidniekam, kas mēģinās landesvēru apņemt no austrumiem. Landesvēra pārējās divas kolonas: viena, — kapt. jena vadībā — uzbruks Lodes stacijas virzienā; otra, — kapt. Malmede vadībā, Startēs muižas virzienā.
Golca darbības plānā tā tad viena priekšnieka darbība bija cieši saistīta ar otra priekšnieka darbību. Tāda darbība plašajā frontē bija stipri komplicēta un prasīja labus sakarus kolonu starpā.
Kaujas sākums. 19. jūnijā pulksten astoņos izbeidzās pamiers un dzelzsdivizijas flankgards (1 bat., 1 esk. un 1 baterija) kapteiņa Blankenburga vadībā iesāka gājienu Limbažu virzienā un jau priekšpusdienā pie Bīriņu muižas sadūrās ar Gelbes partizāņiem, kuļus viegli izklīdināja. Vakarā pie Vidrižiem notika sadursme ar igauņu 9. pulka izlūku daļām, kūjas bija spiestas atiet pie pulka uz Lādes rajonu. Dzelzsdivizijas galvenie spēki (3 bat., 1 esk. un 3 bater.) majora Kleista vadībā iesāka gājienu paredzētā Straupes virzienā, tikko ienāca ziņas par flank-garda vieglu virzīšanos uz priekšu. Galveno spēku frontē Šī diena tomēr pagāja mierīgi, tikai 6. p. IIF. b. iecirknī vācu izlūki mēģināja pāriet Gauju.
20. j ū n i j ā dzelzsdivizijas flankgards turpināja gājienu uz ziemeļiem un sākumā arī šodien viņam bija sekmes, jo igauņu 9. pulka 5. rotas labais spārns pie Lādes ezera jau bija apņemts un arī igauņu 4. baterija bija spiesta atiet. Šinī kritiskā brīdī no 9. puika rezerves piesteidzās palīgā izlūku komanda un 6. rota. 6. rotai nepamanīti izdevās iekļūt vācu flankgarda aizmugurē no 30—40 soļu atstatuma izdarīt triecienu. Trieciens bija tik straujš un nejaušs, kāpēc īsas cīņas vācieši metās bēgt, pie kam smagi ievainoja arī kapteini Blankenburgu. Vācieši pameta uz kaujas lauka 19 kritušus, 8 ložmetējus un kādas 100 šautenes. Igauņu 9. pulka II. bataljons iesāka pretinieka vajāšanu, lai gan ne visai enerģiski, jo sakaru līdzekļu'trūkuma dēļ, pulka pārējās daļas par uzvaru nekā vēl nezināja un arī nebija saņēmušas pavēli uzsākt vajāšanu. Šinī f'lank-garda sakaušanā sevišķu varonību bija parādījis igauņu izlūku komandas priekšnieks, kadets Reinholds, kurš kritiskajā momentā pirmais ar dažiem izlūkiem, bija stājies pretim ienaidniekam. Viņu te nāvīgi ievainoja. Golcs savās atmiņās atzīmē, ka flankgards te «iekļuvis lamatās».
Šodien dzelzsdivijas galveno spēku avangards (i bat., ložm. rota, I esk., 1/2 bater.) pēc nelielas kaujas ieņēma Lielstraupi, izspiežot latvju eskadronu un igauņu jātniekus, bet tāļāk netika.
Igauņu 6. pulka pretuzbrukums Lielstraupei neizdevās.
Flelchers, saņēmis no lidotājiem ziņas, ka šodien Kleista kolonas galvenie spēki it kā jau izgājuši caur Lielstraupi, pavēlēja arī landesvēra grupām ieņemt izejas vietas uzbrukumam 21. jūnija rītā.
Ar igauņu 9. pulka šis dienas uzvaru dzelzsdivizijas kreisais flanks bija lielā mērā apdraudēts, jo ceļš uz Inčukalnu, t. i., uz dzelzsdivizijas aizmuguri, bija atklāts; bez tam minētā uzvara lielā mērā pacēla garastāvokli igauņu pulkos. Tikai vāciešiem par laimi izrādījās, ka baumas par lielinieku virzīšanos gar Daugavu uz Rīgu pierādījās par nepamatotām un tamdēļ tagad bija iespējams aizsūtīt uz Inčukalnu arī pārējās dzelzsdivizijas daļas (izņemot 1 bataljonu). Lai gan, no otras puses, mūsu dzelzsceļnieki visādi sabotēja un novilcināja minēto spēku pārvešanu uz Inčukalnu.
Igauņu vadība (pulkv.-leitn. Reeks) nolēma
21. jūnijā turpināt aizstāvēties uz divizijas galvenās līnijas un paplašināt 9. pulka iegūtās sekmes. No div. rezerves (6. II.) pārvietoja 2 rotas uz Stalbi. 6. p. k-ra rīcibā.

Kājnieku pulka instruktoru grupa.
Kauja 21. jūnijā. Igauņu 9. pulks šodien turpināja lēni spiest atpakaļ vācu flankgar-du un vakarā tas jau bija pie Vidrižiem. Kleista kolona šodien pūlējās salauzt igauņu 6. pulku, bet tā kā, flankgarda neveiksmes dēļ, Straupē atkal vajadzēja atstāt flanka apsardzībai daļu no spēkiem, tad pūles bija veltīgas. Igauņu 6. pulks, dabūjis atpakaļ arī 2 savas II. bat. rotas, sīvi pretojās un, visumā, Stalbes rajonu noturēja. Pat pulka pašā kreisā spārnā 2. rota pie Vindu-ļiem pārgāja Gauju un sāka apdraudēt Cēsis, kas sacēla lielu uztraukumu landesvēra aizmugurē. Tā kā landesvēra rezerves visas jau bija ielietas kaujā, tad uz Cēsīm nācās atvest no Inčukalna dzelzsdivizijas i bataljonu. Minētais bataljons aiztrieca igauņu rotu atpakaļ aiz Gaujas, bet par to arī viņa mēģinājumi pāriet Gauju tika atsisti no igauņu 6. pulka kreisā spārna rotām.
Landesvēra grupas savu uzbrukumu iesāka rīta agrumā. Pie kam, saskaņā ar plānu, vispirms ar Bādenes trieciendaļu mūsu kreisajam spārnam (3. ig. pulkam) un tad ar Jena un Malme-des grupām pret centru (mūsu Cēsu pulku).
Cēsu pulks pats šorīt bija sagatavojies ar stiprāku izlūku grupu iekļūt ienaidnieka aizmugurē un tur sacelto paniku izmantot vispārējam uzbrukumam. bet jau rīta ausmā to pārsteidza landesvēra uzbrukums.
Pirmie divi uzbrukumi, kas ķēra Cēsu pulku, vispirms kreisā spārnā, tad visā frontē, tika atsisti un Cēsu pulks izdarīja pretuzbrukumu. Ap pulksten 8 sākās te trešais uzbrukums; zem ienaidnieka artilērijas uguns pārtrūka saite starp

Kājnieku grupa pārvar deju setu.
pulka komandieri un rotām, kā arī 5. pulku, tin Malmedes grupai izdevās pārraut fronti pie Vārnas mājām, kur atradās igauņu 3. pulka un Cēsu pulka iekšējie spārni. Igauņu 3. pulks atgāja tuvāk pie Raunas un nostājās ar fronti pret rietumiem. Cēsu pulka I. bataljons bija stipri cietis un viņa atliekas pievienojās igauņu 3. pulka labam spārnam. Cēsu pulka 111. bataljons, kurš pabalstīts no 11. bataljona 2 rotām, līdz šim sekmīgi bija atsitis Jenas grupas uzbrukumus. tagad arī bija spiests atliekt savu kreiso spārnu un izveidot fronti uz austrumiem; vienīgi
9. rota pie Raunas tilta palika ar fronti uz dienvidiem. Jau ap pīksi. 9 starp Cēsu pulku un igauņu 3. pulku. vai. pareizāk. — siarp Cēsu pulka I. un III. bataljonu, jo 1. bat. atliekas paspēja pieslieties ig. 3. pulkam, izveidojās ap 6 verstis plata sprauga, kuļā plūda iekšā Malmedes grupa un aiz tās pa kreisi iepakaļ — Jenas grupa: bāde-niešu trieciena bataljons saistīja igauņu 3. pulku un Cēsu pulka I. Ijai. atliekas. Ap pidksten Ib-tiem Malmedes daļas jau atradās Skangalu un Startēs muižas rajonā, pie kam viņa priekšējās daļas devās uz Mūļ-u muižu. Jenas grupa, pēc Liepu muižas ieņemšanas, veda uzbrukumus pret Lodes staciju, lai saņemtu igauņu bruņotos vilcienus un ielenktu Cēsu pulku no ziemeļiem. Pirmā laikā Jenas spiedienu vajadzēja izturēt vienīgi Cēsu pulka II. un pa daļai ITT. bataljona stipri paklaidē-tām rotām, bet tad cīņā iejaucās tikko Lodes stacijā izsēdinātais Kuperjānova partizāņu bataljons, kas kopā ar bruņoto vilcienu desantiem un mūsu 111. bat. atliekām pārgāja pret uzbrukumā Liepas muižas virzienā un vakarā to arī ieņēma. Ļoti sīvi bija cīnījušās abas mūsu baterijas un ievērojami pabalstījušas Liepas muižas ieņemšanu. ar to stipri apdraudot iebrukušā ienaidnieka sānus un aizmuguri..
Šodien tā tad 9. pulks bija pavirzījies uz priekšu Lēdurgas virzienā. 6 pulks bija savu stāvokli noturējis. Mūsu Cēsu pulka rajonā lan-desvēram (Golca spēku stiprākai un labākai daļai) izdevās iekļūt dziļi mūsu aizmugurē un ar Bā-denes triecienbataljonu atspiest arī igauņu 3. pulku. Igauņu partizāņu un salasīto mūsu Cēsu pulka Īli. bat. vienību pretuzbrukums gan bija trāpījis iebrukušā landesvēra flanku. apturējis jenas kolonas virzīšanos un novērsis dzelzsceļa līnijas nogriešanu. Tomēr vispārējā gaita mums bija šodien nelabvēlīga un radīja nopietnas bažas. Daudz atkarājās no tam. vai pienāks laikā rezerves mums un vai tādas nav jau pienākušas ienaidniekam.
Sevišķi smagi bija cietis mūsu Cēsu pulks: bataljoni atšķirti viens no otra, daļa vienību izklaidēta. sakari starp tām un pulka vadību pārtraukti. pulks (sevišķi II. bat. un pulka štābs) atradās ielenktā stāvoklī. .Neskatoties uz to pulks, kaut arī stipri samazinātiem un dezorganizētiem spēkiem, turpināja pretoties un pulka vadībai bija izdevība radīt dažus nopietnus traucējumus iebrukušam landesvēram. līdz igauņu palīgspēku (Kuperjanova) pienākšanai. Palīgspēki, kas bija gaidami šonakt, nebija lieli: 1. pulka II. bat. un kaleviešu partizāņi. Tomēr tiem piekrita izšķiļoša nozīme.
K a u j a 22. j ū n i j a. Igauņu virspavēlnieks pavēlēja šodien pāriet vispārējā uzbrukumā. pie kam Cēsu grupai (spēki, kas darbojās (iaujas kreisā krastā) ieņemt Cēsis un uzbrukt tāļāk Rīgas virzienā, bet Valmieras gribai (igauņu 6. un 9. pulki un 2 br uņotie auto) ieņemt Straupi un uzbrukt Inčukalna virzienā. Igauņu 3. div.

Karavīru grupa pariet pār līdzsvara baļķiem.
komandieris ģen. Pod-ders bija piekritis plkvr. ltn. Reeka priekšā liktam darbības planam, pēc kufa operāciju vadība sadalījās trijās grupās: labā grupa (9. un 6. ig. pulks ar savām baterijām) darbosies plkv. ltn. Reeka personīgā vadībā, centra grupa (bruņotie vilc., Kuper-jānova partizāņu bataljons, Kalevlaste Maleva bataljons) — kapt. Partsa vadībā, bet kreisā grupa (3. pulks, 1. pulka īī. bataljons un, ja nodibinās sakarus, 2. kavalērijas pulks) 1. pulka 11. b. k-ra plkv. Heinee vadībā. Mūsu Cēsu pulkam ar saviem 3 bataljoniem, abām baterijām nācās cīnīties kā Partsa, tā Heinces grupās. Labajā spārnā igauņu 9. pulks šodien pret vakaru ieņēma Bīriņus, tādā kārtā lielā mērā apdraudēdams dzelzsdivizijas galveno spēku aizmuguri. Igauņu 6. pulks, kopā ar 2 bruņotiem auto, visu dienu nikni kāvās ar Kleista kolonu un nepieļāva pārraut savu fronti, lai gan arī igauņu pulka uzbrukumi nelaimējās. Gaujas kreisā krastā igauņi-latvieši šodien guva pilnīgu uzvaru, uzbrūkot landesvēram no trim pusēm. Centrā. kur partizāniem (Kuperjānova bataljonam), Kalevlaste Maleva un 1. pulka IT. bataljonam kopēji vajadzēja satriekt ielauzušos ie-

Techniskas divizijas vienības virsnieku grupa.
Pirmās rindas vidū diviziona koin. plkv. Beigs.

naidnieku, darbība norisinājās šādi: Kalevieši, ieradušies šorīt pulkst. 3,00 divus klm. uz ziemeļiem no Lodes stacijas, pēc izkravāšanās sāka uzbrukumu caur Līcīšu mājam Bērzes kroga virzienā. Uzbrukumu ievadīja stipra māsu (latvju) vieglās un smagās baterijas uguns uz Bērzes krogu un Skan-gaļu muižu, pie kam arī mūsu Cēsu pulka II. bataljons uzbruka šinī virzienā. Starp Līcīšu mājām un Bērzes krogu kalevieši, apvienojušies ar bruņotā vilciena Nr. 2. desantu, sastapa gājiena kārtībā virzošos vācu bateriju ar vezumiem. Lan-desvēra baterija, pārsteigta, ievadīja sarunas par padošanos, bet šo laiku izmantoja, lai ieņemtu pozīcijas un atklātu uguni. Baterija pēc: tam aizbēga Bērzes kroga' virzienā. Steidzīgi dzenoties pakaļ baterijai, kalevieši salauza ienaidnieka pretošanos starp Bērzes krogu un Skangalu muižu. Kaleviešu 3. rota ar bruņotā vilciena desantu ielauzās muižā un ieguva divus 3 col. lielgabalus. Ienaidniekam tomēr izdevās izsist no Skangaļiem kaleviešu 3. rotu un bruņotā vilciena desantu, atklājot pēc tam stipru artilērijas, minumetēju un ložmetēju uguni uz igauņu un latvju vienībām. Apvienotiem spēkiem tagad sāka jaunu uzbrukumu Skangaļiem, ko centīgi pabalstīja latvju baterija. Pirmais uzbrukums neizdevās. Pēc sīvas cīņas ap pulkst. 13 tomēr izdevās ielauzties Skangaļos, iegūstot l lielgabalu, 8 ložmetējus. patšauienes un lielāku daudzumu munici-jas. Cīņas pie Skangaļiem bija prasījušas lielākus zaudējumus abās pusēs un uzskatāmas par vissīvākam un izšķirošākām šinī dienā, jo tagad bija aizsprostota arī Malmēdes kolonas iebrukuma padziļināšanās un kolonas priekšdaļas atšķirtas no galveniem spēkiem.
Pulksten 6 no Valmieras izgāja arī igauņu pulka II. bataljons (5., 6., 7. rota un izlūku komanda), kas tur bija ieradies 22. jūnija rītā. Bataljonam, līdz ar 1 bruņoto auto, pulkv. ltn. Reeks uzdeva virzīties caur Mūrmuižu uz Startu krogu, ieņemt Startu ceļu mezglu un meklēt sakarus ar
kaleviešiem. Kad tas izdarīts — virzīties tālāk uz Jaunraunu un meklēt sakarus ļ&amp;gt;a kreisi ar 3. igauņu pulku.
i. pulka II. bataljons nonāca pārrāvuma vietā ap to laiku (ap. Plkst. 9). kad kaleviešus izsita no Skangaliem. 5. rota uzbruka gar ceļu Raunas virzienā: 6. rota (ar kuju izdevās nodibināt sakarus arī Cēsu pulka vadībai) centās apņemt ienaidnieku no vakariem, bet 7. rota — no rītiem. Izlūki palika rezervē. Uzbrukumu pabalstīja latvju smagā un igauņu vieglā baterija, kā ari bruņotais auto.
Ap to laiku, kad ieņēma Skangaļus, arī tc izdevās salauzt ienaidnieka sīvo pretošanos un ap Plkst. 15 ieņemt Startu krogu.
Līdz ar Skangalu un Startu kroga ieņemšanu te atrodošās landesvēra daļas uzsāka bēgšanu no maisa», kupā tās tagad bija iekļuvušas, jo igauņu 3. pulka un Cēsu pulka 1. bataljona virzīšanās uz Jaunraunu draudēja nogriezt Malmedes kolonas atkāpšanās ceļu. Te mūsu kreisā spārnā ienaidnieks šorīt pulkst. 6.30 bija uzsācis uzbrukumu Baiškala Raunas virzienā un gar Rīgas -Pleskavas šoseju, pabalstīts no 2 bruņotiem auto. Lai lauztu ienaidnieka uzbrukuma sparu, nelielai igauņu nodaļai bija izdevies pārdrošā manevri nokļūt ienaidnieka aizmugurē un sacelt tur paniku. Šinī momentā igauņu artilērijai izdevās aizdedzināt arī Raunas mācītāja muižu, kur atradās ienaidnieka baterija un minumetēji. Šie apstākļi atviegloja mūsu situāciju kreisajā spārnā, kufš tagad jau pats kļuva draudošs vācu labajam flan-kam.
No trešās puses iebrukušā landesvēra nogriešanu apdraudēja igauņu parti/.āņi (Kuperjānovu bataljons), mūsu Cēsu pulka III. bataljona vienības un igauņu bruņotie vilcieni, kas šorīt kopēji uzsāk,i uzbrukumu pret Jenas kolonu no Liepmui-žas un gar dzc!zsce]a līniju un Gaujas kreiso krastu. Atspiežot priekšā esošo ienaidnieku, šo vienību priekšdaļas 22. jūnija vakarā sasniedza Raunas upi un, ar savu kreiso spārnu (kaleviešiem) tiecoties uz Jaunraunu, arī no šīs puses ietvēra stangās iebrukušos landesvēra spēkus.
Landesvēra stāvokli gan vēl mēģināja glābt

Kajn. pulka instruktoru grupa.

Pulka komandieris plkv. Fric-kauss.
dzelzsdivizijas galveno spēku uzbrukumi, bet viņas flankgards (Blankenburga kolona) jau bija cietis neveiksmi iepriekšējā dienā un tagad Bīriņ-muižas ieņemšana apdraudēja arī viņas paš,as aizmuguri.
Igauņu 2. kavalērijas pulka (ar knvti bija izdevies nodibināt sakarus igauņu 3. pulkam) virzīšana uz priekšu savukārt apdraudēja arī Golca spēku kreiso grupu (Bockelmaņa kolonu) un viss atkarājās no tā, cik ātri Šis pulks virzīsies uz priekšu.
Tādejādi vācu spēku stāvoklis vairs nebija labojams un viņu iepriekšējās dienas veiksmīgais iebrukums šīs dienas pievakarē pārvērtās smagā sakaušanā un visas operācijas zaudēšanā.
Spaidīts no flankiem un sakauts pie Skangaliem un Startiem landesvērs tikai ar lielām pūlēm un lieliem zaudējumiem izsitās atpakaļ uz Cēsīm.
Visstiprākā Golca spēku daļa šodien bija smagi sakauta un taisni tad, kad tas jau likās tik tuvu uzvarai. Lieli nopelni par to piekrīt igauņu enerģiskai vadībai, priekšnieku aukstasinībai un pašiniciatīvei un abu iga u ņ u pa rt izaņ u bataljonu. bruņoto vilcienu desantu un visu citu karavīru uzupurēšanās gribai, apķērībai un patiesai varonībai.
Cīņu bija izšķīrušas nelielas (apm. 4 bataljoni), laikā izlietotas un sevi netaupošas re-

Daļas priekšnieks plkv, Jeske.
zerves. kas cīnīdamās sadalīti, vairākās vietās, savu apdraudēto stāvokli tomēr bija pratušas pārvērst ienaidnieka katastrofā. Nevar aizmirst arī musu Cēsu pulka nopelnus. Divas reizes (6. un 21. jūnijā) viņam bija nācies klāt: par Golca spēku stiprākās daļas uzbruktam uztvērēju un kaut gan viņš bija ļoti stipri cietis abas reizes, tomēr viņa sakaušana bija prasījusi nopietnas pūles un viņš (zināmā savā dziļā) nebija beidzis pretoties, kaut arī ar saraustītiem un izklaidētiem spēkiem un ļoti grūtos apstākļos. Neskatoties uz savu satricināto stāvokli, viņš bija ņēmis dzīvu dalību cīņās arī šodien un ar saviem 3 (stipri samazinātiem) bataljoniem līdzdarbojies visos 3 landesvēra saspiešanas virzienos. Sevišķu igauņu atzinību šīs dienas cīņas izpelnījās abas mūsu baterijas. "Vēl 22-/23. jūnija naktī 1 and es vērs atstāja Cēsis, kad dabūja ziņas, ka naktī atgājuši uz Inčukalnu arī dzelzsdivizijas galvenie spēki. Nākošās dienās igauņu-latvju spēki turpināja dzelzsdivizijas un landesvēra vajāšanu, kas ātri atrāvies aiz Juglas, tur dažas dienas sīvās kaujās noturēja igauņu un latvju frontālos uzbrukumus. Rīgas ieņemšanai vajadzēja vispirms nokārtot mūsu. un igauņu spēku aizmuguri. Tas bija grūts uzdevums, ņemot vērā. ka tilts pār Amatu pie Araišiem bija pilnīgi izpostīts un viņa atjaunošana prasīja laiku. Golca spēku liktenis iomēr vairs nebija labojams un Rīgas krišana nebija novēršama.
Pa šo laiku, naktī no 30. jūnija uz L jūliju, ar 3 angļu kara kuģiem ieradās Liepājā pulkv. Dankern vadībā 3. Jelgavas pulks (pārdēvēts par
7. Siguldas p.), aprn. 1200 vīru sastāvā. Šo pulku, Cēsu kauju pēdējās dienās kapt. Kalējs, Nauk

šēnu garnizona priekšnieks, izdalīja no rezerves bataljona. Tā kā vācu spēki jau bija sakauti, tad angļu misijas priekšnieks Baltijas valstīs ģenerālis Gouglis, kuram vispār lieli nopelni vācu avantūru likvidēšanā Baltijas valstīs, atrada par labāku pārvest stiprāku latviešu Ziemcļarmijas vienību uz Liepāju, lai tā tur stātos aizejošā vācu karaspēka vietā un uzņemtos valdības un iedzīvotāju apsardzību. Tzpildot Sabiedroto ultimātu-mu. vāci jau 23. jūnijā atstāja Liepāju. Ar māsu karaspēka ierašanos, kuru Pag. valdība nodeva Liepāja» rajona karaspēka priekšnieka pulkveža Peniķa rīcībā. Liepāja un tās tuvākā apkārtne bija mīīsu rokās un Pag. valdība tur netraucēti varēja atjaunot savu darbību.
Taī pašā laikā stāvoklis pie Rīgas tuvojās savam atrisinājumam. fgatiņu-latviešu spēki savilkās arvien ciešāk ap pilsētu. Vācu liktenis nebija apskaužams. Viņu karaspēks un iestādes steidzīgi atstāja Rīgu. Baumas, ka latviešu karaspēks pārcēlies pie Ikšķiles pār Daugavu un virzās uz Jelgavu, sacēla vāciešos paniku. 2. jūlijā dienvidus armijas virspavēlnieks pulkv. Balodis izziņoja iedzīvotājiem, ka viņa karaspēks ieņem valsts un pašvaldības iestādes. Uz Sabiedroto priekšlikumu 1. jūlijā sākās Strazdu muižā pamiera sarunas. Šo sarunu iznākumā. 1919. g. 3. i ūl i ja. kara darbība izbeidzās ar pamiera līgumu. Līgums noteica, ka visam vācu karaspēkam visdrīzākā laikā jāatstāj Latvija un tas var piedalīties kara darbībā tikai pret Padomju Krievijas spēkiem. Vācu karaspēkam jau nekavējoši jāatstāj Rīga un tās priekšpilsētas, atejot uz Olaines rajonu; tas izpildāms līdz 3. jūlijam Plkst. 18. Landesvēram jāatstāj Rīga un priekšpilsētas un jāatiet uz rajonu, kuru tam norādīs. Tzpilclams līdz 3. jūlijam, Plkst. 18. Landesvēra atstājami tikai Latvijas pavalstnieki. Igauņu karasoēks neies pāri līnijai, kurn tas ieņēma 3. jūlijā pīks. 3.
Šo pamieru parakstīja 3. jūlijā tūliņ pēc pusnakts igauņu armijas priek««tāvji no vienas un Vācijas dzelzsdivizijas un Baltijas landesvēra priekšstāvii no otras puses, Sabiedroto priekšstāv jiein piedaloties, kuriem arī piekrita izšķirošais vārds.
Niedra un viņa «ministri» steidzās pazust līdz ar Rīgu atstājošām vācu vienībām. 16. aprīlim bija pārvilkta strīpa.
Daudzi Strazdumuižas pamiera līguma noslēgšanā. vaino Pagaidu valdību, it kā tā ar šo līgumu nodarījusi kļūdu tin aizkavējusi vācu spēku galīgo sakaušanu un padzīšanu no Latvijas. Protams. būtu labāk, ja Golca pulki būtu rau tad iztriekti un mums nebūtu vēl reiz jāpiedzīvo viņu uzbrukums. Tikai Pagaidu valdībai ar to visai maz sakara. Tā vēl nebija tik stipra, lai varētu brīvi rīkoties. Noteikšana piekrita Sabiedrotiem. no kuriem bija atkarīga kā mūsu polītiskā nākotne, tā arī mūsu spēku apgādība ar ieročiem. Uz Pag. valdību tādā pat mērā kā uz igauņiem atliecās ģen. Laidonera vārdi, pie pirmā pamiera noslēgšanas: Lai gan tauta ar pamieru nemierā. tomēr tā ir sabiedroto vēlēšanās un mēs tiem pretoties nevaram. Mums viņu griba jā-pilda '. (Sk. ģen. Reeka rakstu par Cēsu kaujām: Militāru rakstu krājums» 1928. g. ~i. rt. 81.
1. p.) Nav arī jāaizmirst, ka vienā Sabiedroto misijā vācu politika (kaut arī maskota veidā) bija pratusi atrast diezgan noteiktu aizstāvi. T.atvju-igauņu ienākšanu Rīgā zināma puse tēloja kā gaidāmu briesmīgu izrēķināšanos ar nevainīgiem vācu pilsoņiem un t:. t. Tāpēc gluži dabīgi, ka neviens tak nevarēja prasīt asinsizliešanas turpināšanu. kas bez tam varēja dot arī jaunus sarežģījumus, ja ienaidnieks uzņēmās atstāt Rīgu un Latviju labprātīgi, un Sabiedrotie, ar savu iniciatīvi un pamudinājumiem, ar savu svaru pie mums. uzņēmās zināmu atbildību un garantiju par to.

Artilērijas pulka instruktoru grupa.
Kad mūsu ienaidnieks bija izteicis gatavību labprātīgi atstāt mūsu zemi, Sabiedrotie uzstājās kā tālākas asinsl iešanas novērsēji un cilvēku labāku attiecību aizstāvji.' Par cilvēcību un labām cilvēku attiecībām savā zemē cīnījāmies arī mēs un nekādam naidam mēs negribējām ierādīt pirmo vietu, l iesa. Sabiedroto misiju priekš-stāvjus vēl reiz pievīla un pievīlāmies arī mēs. Bet kā viņi, tā mēs. pievīlāmies ne kādā ļaunprātīgā spekulācijā, bet savā ticībā cilvēku lielākam godīgumam. Neskatoties uz visiem pieredzējumiem. mūsu spēks bijis tas. ka mēs savā pusē vienmēr esam paturējuši taisnību. Tā pievērsa mums citu simpātijas, piešķīra mūsu cīņām lielu morālisku spēku, vājināja pretinieka vērtību un, galu galā. vienmēr deva mums arī uzvaru.
TO līt pēc Strazduimiižas pamieru noslēgšanas angļu pulkvedis Talents, Sabiedroto pilnvarnie ka Baltijas valstīs, ģenerāļa Gouglia. uzdevuma paziņoja Rīgas iedzīvotājiem par pamiera noslēgšanu un ka Sabiedrotie atzinuši Ulinaua valdību, bet tā nolikusi savas pilnvaras, lai sastādītu jaunas prieksstāvniecibas kabinetu. Līdz jaunās valdības nodibināšanai civilgubernātora pienākumus uzņēmies Anglijas pilnvarotais pulkvedis Talents, bet militārgubernātora — pulkvedis Davlefs.

Armijas apvienošana un virspavēlniecības nodibināšana

Šī zina par likumīgā min. kabineta «pilnvaru nolikšanu» savādi pārsteidza iedzīvotājus, bet līdz ar to arī rāda, cik maz nozīmes Strazdumui-žas pamiera noslēgšanā varēja būt Pag. valdībai. Zināmās aprindas, ar savu iespaidu un sakariem, bija panākušas, lai Sabiedrotie (protams, labu vēlēdami) parādītu it kā zināmu neuzticību pirmām ministru kabinetam (ar to it kā mīkstinot 16. aprīļa notikumus) un iespaidotu viņām vēlamāka kabineta sastādīšanu.
Sabiedrotie ar Io domāja mīkstināt tautību attiecības un. varbūt, paātrināt arī Golca spēku izvākšanos.
Pārveidoto min. kabinetu Tautas Padome apstiprināja savā 13. jūlija sēdē. Līdz tam laikam Pag. valdība savus pienākumus pildīja pirmā kab. sastāvā.
5. jūlijā Tautas Padomes delegācija nodeva savu pateicību igauņu tautai un armijai.
6. jūlijā, pulkv. Baloža un viņa vienību priekšstāvju. Tautas Padomes prezidija un milzīga Rīgas iedzīvotāju vairuma sagaidīti un apsveikti. Rīgā ienāca pulkv. Zemitāns ar Ziemeļlatvijas brigādes štābu un 2. Cēsu pulku. Pret Cēsu pulka ienākšanu gan sākumā iebildumus cēla pulkv. Talents, tomēr brigādes vadība neatrada pietiekošus motīvus šādam aizliegumam ienākt uz īsu atpūtu pilsētā, par kuru pulks tik grūti bija cīnījies.
8. j lilijā ar vēsturisko kuģi Sarātovu» Rīgā iebrauca arī pirmais ministru kabinets. Tā ceļš no ostas līdz valdības ēkai Valdemāra ielā bija nepārtraukta ovāciju un ziedu jūra.
Ar Golca spēku satriekšanu abas mflsu armijas grupas tagad atradās tiešos saskaros un vienādos apstākļos (izņemot, varbūt, Liepājā novietoto pulku). Tās bija radušās diezgan dažādos apstākļos. ar mazliet citādu kontigentu savos pa,mālos un mazliet citādākām irādieijām. kas bija manāms ari abu brigāžu karavīru ārējā izskatā. Tomēr tās abas bija audzējis nesavtīgs patriotisms, abām bija ļoti lieli nopelni, abas bija pārvarējušas ārkārtējas grūtības un parādījušas nelokāmu uzticību savai valstij un viņas likumīgai valdībai. Pirms mēneša Rīga bija ar prieka asarām apsveikusi «dienvidniekus», tagad tā, kopā ar dienvidniekiem, sumināja «ziemeļniekus»; un tauta paļāvās uz abiem, jo cīņa nebūt nebija galā. Līdz šim kā vieni, tā otri, zināmā mērā bija atbalstījušies uz sveša balsta. Tagad bija pienācis laiks, kad sava zeme mums jāaizstāv tikai pašu vienotiem spēkiem. To vislabāk saprata paši karavīri un sirsnīgi apsveica savu sastapšanos un spēku dubultošanos.
10. jūlijā par apvienotās nacionālās armijas virspavēlnieka štāba priekšnieku iecēla pulkv. s o n u, uzliekot viņam pēc tam pārveidotā kabinetā arī apsardzības ministra pienākumus. Par virspavēlnieka štāba priekšnieku iecēla pulkv. L d. Kalniņu. Ar to bija nodibināta kopēja

Kaļa ministra biedrs ģcn. Ezeriņš.
(No 1. II. 2i. — 25. XII. 24.)

Pulka komandieris plkv. Olekšs.
virspavēlniecība nn likti pamati arī armijas virspavēlnieka štābam.
Abām brigādēm apvienojoties, bija nepieciešami ievest armijā vienādu organizāciju, jo Ziemeļlatvijas brigādē bija 5 pulki pa 3 bataljoniem, bet Dienvidlatvijas brigādē ietilpa atsevišķi bataljoni, kuru skaits jūlija beigās jau sniedzās līdz astoņiem (daži gan vēl nebija pilnīgi saformēti). Virspavēlnieks ar pavēli 15-tā jūlijā pavēlēja saformēt 3 divizijas, ar 3 kājnieku un 1 artilērijas pulku, 1 eskadronu un 1 inženieru rotu katrā, pie kam Dienvidlalvijas brigāde pārformējās par Kurzemes divīziju, pulkveža Baloža vadībā, Ziemeļlatvijas brigāde — par Vidzemes diviziju pulkv. Zemitāna vadībā un Latgales divizijas formēšanai pulkv. Bcrķa vadībā 8. un 9. pulkiem kā kadri tika ņemti daži no jaunsaformētiem atsevišķiem bataljoniem. Par Siguldas pulku pārdēvēja uz Liepāju pārvesto Ziemeļlatvijas (3. Je'gavas) pulku, kas bija nodots Liepājas rajona karaspēka priekšnieka rīcībā. Te vēlāk 1920. g. sakumā samorfējās Zemgales divizija, pulkv. Dan-kera vadībā. Balvu rajonā no Latgales partizāniem formējās atsevišķais Latgales partizāņu pulks.
Par pulka komandieriem apstiprināja:
1. Liepājas pulkā pulkvedi-leitnantu Gailīti.
2. Ventspils pulkā pulkvedi-leitnantu Puriņu.
3. Jelgavas pulkā kapteini Dombrovski.
4. Valmieras pulkā pulkvedi-leitnantu Jansonu.
3. Cēsu pulkā kapteini Penci.
6. Rīgas pulkā pulkvedi-leitnantu P. Šmidtu.
?. Siguldas pulkā plkv. Itn. Dankeri.
8. Daugavpils pulkā kapteini Tille.
9. Rēzeknes pulkā pulkvedi-leitnantu Bolštcinu.
16. jūlijā, pēc Kurzemes un Vidzemes diviziju nodibināšanās, viņu sastāvā skaitījās: Kurzemes divizija — 834 virsnieki un 9533 kareivji, bet Vidzemes divizija — 320 virsnieki un 9295 ka-reivji.
Saskaņā ar Strazdumuižas līguma noteikumiem. landesvērs atgāja uz Tukumu un atlaida visus Vācijas pavalstniekus; tagad viņa sastāvs lielā mērā samazinājās, bet tomēr uz uzturu palika ap 6000 cilvēku, pie kam landesvēra kaujas spēku stiprums bija apmēram 2000 durkļu ar 1 I lielgabaliem un daudz ložmetējiem. Lai Latvijas valdībai būtu garantija, ka landesvērs atkal nepāries ienaidnieka pusē, tad par landesvēra komandieri iecēla angļu pulkvedi Aleksanderu; bet tā kā tas vācu valodu neprata, tad landesvēra faktiskais vadītājs kļuva vietējais vācietis, bijušais krievu juras kapteinis, barons Taube. Kā mums bija neapšaubāmi pierādījumi un kā arī Bermondts savā grāmatā atzīstas, tad bar. Tau-bem bija slepena vienošanās ar Bermondtu. Vēlāk. kad landesvērs jau atradās lielinieku frontē Līvānu rajonā un sākās Bermondta uzbrukums Rīgai, redzēdams, ka viņam nav iespējams izpildīt slepeno solījumu, t. i. pievienot landesvēru Bermondta spēkiem, bet viņa centieni nav vairs noslēpums, barons Taube aizbēga uz Vāciju. Viņa vietā nāca barons Radens (bijušais vācu armijas leitnants un Jelgavas vācu rotas formē-tājs), labs karavīrs, ar kuru nebija grūti saprasties Latvijas armijas vadībai.
Tālākā armijas noorganizēšana atdūrās uz gandrīz nepārvaramām grūtībām: trūka ieroču, apģērbu, apavu, naudas. Pagaidām kareivji nēsāja savas privātās drēbes un apavus. Valdība bija spiesta vākt armijas vajadzībām ziedojumus, bet kad to nepietika, izsludināt apavu, veļas un drēbju rekvizicijas, kas deva izpostītā zemē visai vājus panākumus. Stāvoklis kļuva mazliet labāks, kad septembra beigās un oktobra sākumā, no Amerikas pienāca sūtījums ar drēbēm un apaviem, bet no Anglijas šautenes un munīcija. Liela daļa no drēbēm un apaviem tomēr bija nederīgi nēsāšanai, bet ieročos vēl jo projām bija liels trūkums, sevišķi ložmetējos un artilērijā.

Daļas priekšnieks plkv. šviders.
Vasaras otrā pusē Kurzemes divizija jau visa atradās lielinieku frontē, ieņemdama ar 1. un 2. pulkiem pozicijas pa abām pusēm Krustpils-Rē-zeknes dzelzsceļam, pie kam pa labi Līvānu rajonā atradās 4. Valmieras pulks, bet pa kreisi uz ziemeļiem no Lubānas ezera — darbojās Latgales partizāņu pulks. Jelgavas pulks atradās Daugavas kreisā krastā un ar savu Labo spārnu uzturēja sakarus ar Lietavas armija sdaļām, kuras atradās lielinieku frontē Ilūkstes rajonā. Ap septembra vidu landesvērs ieņēma ,apm. 20 km. garu iecirkni lielinieku frontē I,Tvanu rajonā. Tas bija manāms atvieglojums šīs frontes nodrošināšanā, tomēr ilgāku laiku bija pamatotas bažas par landesvēra izturēšanos Bermondta uzbrukuma gadījumā. Tas lika virspavēlniecībai ievērot dažus piesardzības soļus arī no šīs puses. Vidzemes divizijas 5. un 6. pulki, ka arī Latgales divizijas
8. un 9. pulki atradās Rīgā un turpinā ja savu formēšanos un apmācību, bet daļa no minētiem spē-kiem jau atradās pozieijas Jelgavas virzienā, lai aizsargātu Rīgu no gaidamā Bermondta uzbrukuma. Sabiedroto misiju priekšstāvji bija tanīs domās, ka no Jelgavas puses briesmas nedraud, jo Sabiedroto rīkojumus uri norādījumus Bermondts neuzdrošināsies neizpildīt un tamdēļ Latvijas armijas visus spēkus vajaga sūtīt uz lielinieku fronti. Mūsu armijas vadība, labāk novērtēdama situāciju un zināmās puses neatlaidību, par laimi, bija citādos ieskalos un, par nožēlošanu, viņai izrādījās taisnība.

Karaskolas virsnieku grupa. Vidū — skolas priekšnieks pulkvedis Klinsons.
Pēc pamiera noteikumiem, vācu spēkiem visdrīzākā laikā v ajadzēja a i stāt Latviju. Tomēr, atvilcis savus spēkus uz Jelgavu, Golcs nepavisam nedomāja par atteikšanos no cīņas un izvāk-šanos. Savu spēku skaitlisko sastāvu viņš gan slēpa un apgalvoja, ka viņš tos pamazām izvācot, bet viņa iz vākšanos kavējot latviešu karaspēka daļu bieži uzbrukumi, kas viņu spiežot turēt lielākus spēkus, lai vācu karaspēka īpašumi nekristu latviešu rokās. Tā bija jauna rupja nepatiesība, ko pauda Golcs. Lai tomēr atņemtu Golcam iespēju nākt ar tādiem apgalvojumiem, Sabiedroto misiju priekšnieki noteica neitrālu joslu, pār kuru nevarēja pāriet nc vācu, ne latvju karavīri. Šo joslu Sabiedroto misiju priekšnieki bija nodomājuši pakāpeniski pārnest uz dienvidiem, lai tādējādi beidzot izspiestu vācu spēkus no Latvijas. Bet arī tas Golcam un aiz vii.ia stāvošām aprindām nedarīja lielas raizes: tie jutās vēl labāk, jo tagad tiem bija plašu teritorija, kura tic pagaidām bija neierobežoti un netraucēti valdītāji. Bez tam to karaspēka vienības un karavīri pastāvīgi ieklīda arī neitrālā zonā. lai tur laupītu un meklētu kādas sadursmes ar latvju karavīriem, kuras tad varētu iztēlot par latvju uzbrukumu. Kad Sabiedroto priekšstāvji tagad sāka uzstāties enerģiskāk. tad Golcs beidzot vienkārši pateica, ka viņš ir vācu ģenerālis un nekādās sarunās ar Sabiedrotiem neielaidīsies. Sabiedroto rīkojumi par

Vācu — krievu uzbrukums

Pulka komandieris plkv. Vītols.
Golca spēku izvākšanu tā tad prasīja garo aplinkus ceļu no Sabiedroto misijām Baltijā uz Sabiedroto valdībām, no turienes uz Berlīni un tad Golcam. Kad Vācijas valdībai beidzot bija uzdots nekavējoši izvākt vācu spēkus un tā vairs tieši atrunāties ilgāk nevarēja, tad jau bija .atrasta laimīga izeja: vāciem vajadzēja palikt par krieviem un veikt savu uzdevumu Baltijā it kā Krievijas atjaunošanas vārdā. Uzbrukumu pie Cēsīm Golcs bija izdarījis zem Niedras Latvijas valdības» izkārtnes, jaunās kaujās viņš un aiz tā stāvošie bija nodomājuši izkarot zem bij. Krievijas trīskrāsainās flagas. Šī pārmaiņa bija jo sevišķi izdevīga tāpēc, ka toreiz Sabiedrotie ļoti aktīvi pabalstīja Krievijas pretlieliniecisko fronti un arī Krievijas atjaunošanas centieniem tur bija iespaidīgi piekritēji. Pret krieviem Sabiedrotie tā tad izturējās citādi, kā pret vāciem un viņu centieniem, bet pārbaudīt to. cik katrs krievs» ir krievs, tas. protams, nebija nemaz iik vienkārši. Tā tad vāci atkal bija atraduši līdzekli, iegūt Krievijas atjaunotāju atbalstu un uz zināmu laiku apmulsināt Sabiedrotos, kuri bez tam bija aizņemti no citiem jautājumiem. Notikumi Baltijā Sabiedrotiem sākumā nelikās tik svarīgi, kaut gan ie vāci bija uzsākuši grandioza plān,a realizēšanu, kuram, pēc pašu vācu atzinuma, vajadzēja zināmā mērā komnensēt viņu zaudējumus rietumos. Ar to arī izskaidrojams, ka tik ilgi Golcs un viņa piekritēji guva vācu oficiālo un neoficiālo iestāžu atbalstu un labvēlību.
Ar vācu pēkšņo palikšanu par krieviem». Vācijas valdība beidzot varēja paziņot, ka viņa savus pulkus no Latvijas nevar izvākt tāpēc, ka tic «sadumpojušies» un pārgājuši krievu Rietum-armijas» dienestā, resp.. ka viņas pulku tur vairs nav. Oficiāli viņai biia jāatsauc arī fon der Golcs. kurš tomēr neoficiāli nevarēja pamest savus karavīrus un kļuva atkal par rīkotāju zem svešas izkārtnes, šī izkārtne tagad bija Krievu Rietumarmijas» komandieris Bermondts. kurš vēlāk sev piekāra arī firsta tituli un krieviskāk skanošo Avālova vārdu. Kas bija un ir patiesībā šī tumšā persona, par kuru brīnījās un brīnās paši krievi, par to ir visai dažādas un pretrunīgas ziņas. Vai viņš bijis kapelmeistars vai kāds rets āksts un komediants, žīds. armēnis vai krievs — tas mūs neinteresē, jo viņš bija tikai dekorācija, kuras vienīgā brīvība pastāvēja teatrālu skatu un orģiju rīkošanā. Viņa lomu jau norāda tas. ka tās izpildīšanai nevarēja dabūt nevienu pazīstamāku un solīdāku personu. Armijas pavēles, pēc pašu Bermondta štāba darbinieku apliecinājuma, sastādījis majors Bišofs un tās krievu daļām pārtulkotas krievu valodā. Tāpēc Bermondta štābam piekritusi nevis vadošā, bet izpildošā loma. Faktiskā vadība, pēc to pašu krievu liecinājuma, atradusies Golca un majora Bi-šofa rokās.
Sakarā ar Sabiedroto aizliegumu vervēt vācu karavīrus vācu Baltijas vienībām, vervēšanas birojus tagad pārdēvēja par krievu rietumarmijas pieņemšanas birojiem. Sai armijā izdevās savervēt arī zināmu skaitu krievu emigrantu un bij. kara gūstekņu Vācijā, kas visi bija pārsteigti par labo apgādību, samērā augstām algām, moderno apbruņojumu un tīri vācisko kārtību, kas valdījusi jaunajā armijā.
Visus apgādes veidus kā vāci, tā krievi, saņēma no Vācijas. Armija sastāvēja no diviem korpusiem, kuriem bija krievu karavīru vārdi — grafa Kellera (pazīstams krievu ģenerālis, kurš jau bija miris) un pulkv. Virgoliea (žandarmu pulkvedis). Virgoliea korpuss sastāvēja tikai no vienas nepilnas krievu diviz., kas atr. Šauļos. Vispār krievu šinī armijā, bija tikai kāda sestā daļa un no viņu vienībām noderīgs kaujas darbībai tikai viens (1. plastilīni) pulks. Viss šīs armijas milzīgais vairums un arī viņas spēks sastāvēja no vāciem.
Pārģērbšanās par «krieviem» bija iomēr līdzējusi. Rietuma rmiju atzina par savu padoto toreizējās Krievijas Augstākais valdītājs» adm. Kol-čaks. padodams to krievu Ziemeļrietumarmijas komandierim judeničam. Saziņā ar Sabiedrotiem, Bermondta armijai norādīja iecirkni lielinieku frontē, bet vēlāk ģenerālis Judeničs (uz Sabiedroto spiedienu) pieprasīja tās pārcelšanu uz Narvas fronti, kur bija sācies gājiens uz Pēterpili.
Golca un viņu aprindu aprēķinos tomēr bija pavisam citādi nolūki. Viņu uzdevums bija Baltijas iegūšana savā rīcībā. Tāpēc vācu-krievu spēkus tie pavērsa nevis pret lieliniekiem, bet pret

Pulka komandieris plkv. Duze.

Pulka komandieris plkv. Kalniņš.
Latvijas armiju. (Šis uzbrukums pazīstams zem Bermondta uzbrukuma nosaukuma, lai gan. kā mēs jau minējām, pats Bcrmondts visā šinī lietā bija tikai mazvērtīga dekorācija. Tā kā šis apzīmējums jau iegājies, mēs šo nepelnīto godu» Bermondtam atstāsim arī turpmāk.)
Kā jau minējām, mūsu vadībai nepalika apslēpts tas, kas notiek Kurzemē. Latvijas valdības iestādes Kurzemē j,au bija demolētas un izlaupītas augusta beigās. Visas pazīmes rādīja, ka sāksies drīz atklāts uzbrukums arī Rīgai, jo I) Sabiedroto uzstāšanās bija kļuvusi jau daudz noteiktāka un vācu spēku skaitliskā pavairošana un apgādība sarežģītāka, 2) oktobrī bija nolikta mūsu mobilizācija, tad pat sagaidāma arī mūsu armijas apbruņojuma un apgādības uzlabošanās, kam visam Bermondts tāpēc mēģinās aizsteigties priekšā, ") uz operācijas drī/āku uzsākšanu spiež arī laika apstākļi. Tomēr nav jāaizmirst, ka Sabiedroto priekšstāvji gandrīz līdz pašam pēdējam laikam neticēja Bermondta uzbrukumam, uzturēdami tādu ieskatu arī mūsu politiskās aprindās.
Ap septembra vidu mūsu virspavēlnieka štābā top zināms, ka Bermondts (resp. Golcs) operāciju uzsākšanai gaida pienākam Jelgavā iikai ļoti labi apgādātu majora Bodē nodaļu, kas sastāvēja no visiem ieroču veidiem un ar tik modernu apbruņojumu, ka pēc Bermondtiādes dalībnieku liecinājuma, sacēlis sensāciju pat ļoti labi apgādātās pārējās Golca-Bermondta vienībās, (šī vienība ieradās Jelgavā oktobra sākumā.)
Sakarā ar visu to. mūsu virspavēlniecība, kas visu laiku bija aizrādījusi uz draudošām briesmām un arī centusies, cik viņas spēkos stāvēja, pret tām nodrošināties, pavēlēja pastiprināt Rīgas fronti vispirms ar Valmieras pulka II. bataljonu, kam pavēlēja novietoties frontē no Stopi-ņiem līdz Ogrei un. kad Jandesvērs no Tukuma rajona būs pārvietojies uz Līvānu rajonu, tad uz Rīgas fronti pārbraukt arī Valmieras pulka pārējiem diviem bataljoniem, bez tam no Liepājas uz

Pulka komandieris plkv. Ezeriņš.
Rīgu pārvest arī Siguldas pulku, ;i(stājot Liepājā divas un Ventspilī vienu rotu; arī Jelgavas divām komandantūras rotām pavēlēja pārnākt uz Rīgu.
Taisni tanī laikā, kad bija atkal atdzīvojusies lielinieku fronte un mēs bijām ieņēmuši Līvānus un pārgājuši Daugavu pie Jersikas, sāka savu uzbrukumu Bermondta pulki. 6. un 7. oktobrī ieņemdami izej pozīcijas un uzsākdami 8. oktobrī uzbrukumu Rīgas virzienā.
Lai mūsu daļas pārsteigtu, tad Bermondts j.iu
6. oktobrī pārtrauca katru satiksmi starp Jelgavu un Rīgu: un lai pie mūsu spēku un pozieiju izlūkošanas nekristu kāds gūstā, tad izlūkošanu pavēlēja izdarīt ar spiegu palīdzību. Neskatoties uz tādu noslēpumainību no Bermondta puses, mūsu armijas štābā bija pietiekošas ziņas par pretinieka spēku pārgrupēšanos un nodomāio uzbrukumu un tamdēļ virspavēlnieks pavēlēja pulkvedim Zemi-tāivmi ar Dienvidfrontes spēkiem gatavoties cīņai ar Bermondta armiju.
Lai pasaules priekšā šo uzbrukumu iztēlotu, kā mūsu vienību iesāktu. Bermondta armijas štābs jau pirms uzbrukuma (pēc. B?rmondtiādcs dalībnieku liecinājuma) bija sagatavojis attiecīgu paziņojumu.
Spēku samērs un stāvoklis Rīgas frontē
7. oktobra vakarā. 1919. g.
Mūsu spēku lielums Rīgas frontē, neskaitot dažādas iestādes, sniedzās līdz 11.500 cilvēkiem, bet tā kā dažas karaspēka daļas vēl atradās pa daļai formēšanas stadijā, tad durkļu skaits nebija ne pus tik liels un nepārsniedza 5000 ar 9 lielgabaliem. 23 ložmetējiem un 45 patšautenēm. 1 bruņotu vilcienu, apbruņotu ar 3 lielgabaliem un dažiem ložmetējiem. 3 bruņotiem automobiļiem ar 1 lielgabalu un 4 ložmetējiem un aviācijas grupu ar 2 lidmašīnām, no kurām viena ieradās no Kurzemes divizijas rajona tikai 8. oktobrī. Mūsu pozīcijas stiepās 30 kilometru garumā no ec-dubultiem caur Švarcmuižu līdz Ķekavai. Tās bija pa lielākai daļai vecās krievu pozīcijas, savā laikā labi nocietinātas un, lai gan dažās vietās bija jau lielā mērā sabojātas, bet tagad atkal no mūsu karaspēka daļām izlabotas, visumā pozīcijas varēja uzskatīt par pieliekoši labām. Tikai mūsu spēki bija par maziem, lai nopietni varētu aizstāvēt tik garas pozicijas, bez tam aizmugurē pa lielākai daļai atradās plaši purvi, kas mums nedeva iespēju ātri pārgrupēt savas rezerves. 7. oktobra vakarā mūsu fronte Rīgas rajonā bija sadalīta divos sektoros: labais no veedubultiem līdz Jelgavas šosejai. Latgale; divizijas komandiera vadībā un kreisais — no Jelgavas šosejas līdz Pļavniekiem pie Daugavas. 6. Rīgas pulka komandiera vadībā. Latgales div. komandieris savu sektoru sadalīja vēl uz divām daļām: laba -
9. Rēzeknes pulka komandiera vadībā, un kreisa -no Pelles mājām lidz Jelgavas šosejai — 5. Cēsu pulka komandiera vadībā. Karaspēka daļas bija tā novietotas: Slokas komandantūras komanda (40—50 cilv.) ieņēma Vecdubultos šaurumu starp jūru un Lielupi: 9. Rēzeknes pulka II. bataljons
8ermondte uzbruKo^nj P.Tgoi no 7-'C.^KTobrirr: lQ'0 g

kopā ar 2 lielgabaliem, 4 ložmetējiem un 2. eskadrona I vadu ieņēma gaļās pozicijas no Varkaļu kroga caur Annas un Cenes muižām līdz Pelles mājām, pulka I. bataljons (mācības bataljons) un
7. rota atradās Rīgā. Vidzemes kazarmēs. Cēsu pulka 6 rotas ieņēma pozicijas no Pelles mājām caur Švarcmuižu. Rozenfālu līdz Iva trin muižai, ar priekšējām daļām pie Vilciņiem un Blumu m., bet ar 11. rotu un Vidzemes divizijas minutneiēju komandu (5 minumetēji) pozīcijās pie Baložu kapiem: pulka pārējās 4 rotas atradās rezervē pie pulka Štāba Torņakalnā. — Šmidta eļļas fabrikā.
10. rota apsargāja Juglas tiltu, bet 6. rota ieņēma Ķekavas kalnu. 6. Rīgas pulka iecirkni ieņēma ITT. bataljons, ar 12. un 11. rotām gar plankoto ceļu, piesliedamas ar 12. rotas labo spārnu pie Jelgavas šosejas Stilriņu mājas rajonā; no Sudmalu ezera līdz Vavericm pie Daugavas — 10. un
9. rotas; bataljona frontes priekšā bija 2 aptures
Kukuļmuižniekos un Skujniekos un bez tam 5. Cēsu pulka 6. rota atradās Ķekavas rajonā. 6. Rīgas pulka 1. un 3. rotas atradās pulka rezervē Šmidta eļļas fabrikā, īī. bataljons izpildīja sardžu dienestu Rīgā, 2. rota atradās Liepājā, 4. rota — Tukumā. Rīgas pulka kreiso flanku nodrošināja bez Cēsu pulka 6. rotas, arī Valmieras pulka II. bataljons. (kas kopā ar 3 lielgabaliem ieņēma pozicijas Daugavas labā krastā no Doles salas augšgala līdz Ogrei) un Cēsu pulka jātnieku izlūku komanda un
1 jātnieku vads. kiiji atradās Daugavas kreisā krastā uz dienvidiem no Ikšķiles. Cēsu un Rīgas pulku rajonos vēl atradās 4 lielgabali, kufi bija novietoti pozieijās divas grupās: pie Jelgavas šosejas Tīriņu muižas rajonā un pie Numcru muižas; Torņakalna stacija — bruņotais vilciens, bet pārējās daļas, kā 7. un 8. pulki, 3 inženieru rotas uii 3 bruņotie auto atradās Rīgā: Rīgā pašlaik formējās arī kara skola un bija arī kadrs instruktoru bataljonam. kuyu sāka papildināt ar jaunmobilizē-tiem. bez tam bija arī liela jūrnieku rota. kuļ-ai gan nebija lielu kaujas spēju, savas vājās apmācības un disciplinas dēļ.
Bermondta s p ē k i. Bermondts savā grāmatā visus savus spēkus vērtē uz 51—52.000. no kuriem 40.000 vācu brīvprātīgie. Minētie spēki dalījās 3 lielās grupās: krievu daļās, dzelzsdivizija un vācu leģionā. Krievu II. (Virgoliea) korpuss bija paspējis saformēt tikai i strēlnieku pulku (2 bat.), apmēram 1500 cilvēku stiprumā, ar 40 ložmetējiem un 2 lielgabaliem, bez tam vēl 2 baterijas pa 4 lielgabaliem, lidotāju nodaļu no 6 aparātiem, l kav. pulku no 3 csk. un dažādas etapu daļas, tā kā korpusa kaujas sastāvs nepārsniedza 3500, lai gan viss cilvēku skaits pārsniedza 5000. No minētā korpusa cīņās pret mums ņēma dalību

Daļas priekšnieks ģen. Auzaus.
tikai neliela daļa, bet galvenie spēki apsargāja Bermondta armijas aizmuguri Ziemeļlietavā.
Labāki bija saformēts grafa Kellera korpuss pulkveža Potocka vadībā. Tam vajadzēja sastāvēt no 4 p lāstu nu 3 bataljonu pulkiem, bet patiesībā tik.ii i. plastuņu pulks ar 57 ložmetējiem un 8 minumetējiem bija gatavs (apmēram 2500 durkļu). No 2. plastuņu pulka bija saformēti tikai 11/„ bataljoni (apmēram 1200 durkļu) ar 30 ložmetējiem un 4 minumetējiem. bet. 3. un 4. pulkos bija tikai kadrs, štābi un saimnieciskais aparāts. Bez tam korpusā ietilpa vēl viens vācu bataljons (700 durkļu) un atsevišķa vācu ložmetēju nodaļa no 8 smagiem ložmetējiem. Artilērija sastāvēja no J diviziona (3 baterijām pa 4 lielgabali) un vienas atsevišķus smagās baterijas (4 lielgab.). Kavalērija sastāvēja no 3 eskadroniem. Bez tam vēl bija
2 lidotāju nodaļas pa 6 aparātiem katrā un dažādas teelmiskās daļas. Visumā Kellera korpusa kaujas sastāvu varēja skaitīt uz 7000 cilvēkiem, ar 12 viegliem un 4 smagiem lielgabaliem. 100 ložmetējiem.
12 minumetējiem un 12 lidmašīnām. Kopā ar aizmugures iestādēm korpusa stiprums sasniedza
10.000 cilvēkus: tas atradās Jelgavas rajonā.
Dzelzsdivizija majora Bišofa vadībā bija viena no labāki noorganizētām daļām. "Viņa sastāvēja no 3 kājnieku pulkiem un 1 jeģeru bataljona: pulki bija stipri un labi apbruņoti, pie kam I. pulkā bija 3 bataljoni (2400 cilv.) ar 80 ložmetējiem un 10 minumetējiem. bet 2. un 3. pulkos bija 4 bataljoni (3200 cilv.) pa 80 ložmetējiem un 6 minumetējiem. Jeģeru bataljonā 800 cilvēku ar 24 ložm., 4 lielg. un 4 minumetējiem. Bez tam divīzijā ietilpa vēl atsevišķa ložmetēju nodaļa no 24 smagiem ložmetējiem, 6 vieglās un 2 smagās baterijas pa 4 lielgabaliem, 4 eskadroni un pionieru bataljons. Divizijas kaujas sastāvs ap 15.000 cilvēku. bet viss cilvēku skaits di vizi jā ap 18.000.
r

Baterija izbrauc pozicijā.
Baterija izbrauc pozieijā.
stītu mūsu spēkus pārējā frontē, tad dzelzsdivizijai. pastiprinātai ar 1. plastu-ņu pulka II. bataljonu, lauzties frontālā uzbrukumā Jelgavas šosejas rajonā. bet lai dzelzsdivizijai atvieglotu uzbrukumu, tad no Kalnciema rajona uzbrukt 1. plastuņu pulka L batal jonam Cenes muižas virzienā, bet dzelzsdivizijas 1. pulka 11. bataljonam pa Kalnciema ceļu Dzilnas virzienā. Krievu
1. plastuņu pulka ITI. bataljonam kopā ar 1 eskadronu un I bateriju uzbrukt no Slokas gar jūrmalu. Kreisā flanka nodrošināšanai 2. plastuņu pulka daļas, kopā ar I vācu bataljonu, j.au 7. oktobrī izgāja Tukuma virzienā, kur pārsteidza Rīgas pulka 4. rotu un to sagūstīja. Labā flanka un aizmugures nodrošināšanai vācu leģions izsūtīja Jenas pulku un dažas mazākas daļas.
Dzelzsdivizija atradās Jelgavas rajonā. Vācu leģions jūras kapteiņa Zi vērta vadībā atradās Bauskas rajonā; viņa kaujas stiprums sniedzās pie 9000 cilvēkiem, bet ar aizmugures iestādēm kopā līdz 12.000 cilv. Pie leģiona bija stipra artilērija, kura sastāvēja no 43 viegliem un 4 smagiem lielgabaliem. Vācu leģions sastāvēja no dažādām grupām, no kurām lielākās nosaucās arī par pulkiem, kā par piemēru Baltenlandes, Veikmaņa, Jenas, Brandesa un Pētersdorfa; leģions dalījās uz 2 brigādēm, kuru sastāvs gan bieži mainījās. Bez minētiem spēkiem vēl Lietuvā atradās vācu pulkveža DibiČa grupa (ap 3000 cilv.) un Friekules rajonā majora Plēves grupa (3000 cilv.). Bez tam Bermondta armijas rīcībā atradās 3 labi bruņoti vilcieni, 10 bruņotie auto un kādas 120 lidmašīnas.
Tā tad visumā Bermondta armijas kau jas stiprums bija 43.000 cilvēku, 100 lielgabali. 600 smagie un vieglie ložmetēji. 120 lidmašīnas un 30 miri umetēji. Mūsu Rīgas frontes stiprums: 11.500 cilvēku, 23 smagie un 45 vieglie ložmetēji, 5 minu-metēji, 9 lielgabali. 1 bruņotais vilciens (ar 3 lieg.) un 3 bruņ. auto (ar 1 lielg.). Salīdzinot abu pretinieku spēkus un vēl vairāk ņemot vērā, ka mūsu spēku lielākā daļa bija aizņemta ar garnizona dienesta izpildīšanu Rīgā, jābrīnās, kā Bermondtam neizdevās jau pirmā kaujas dienā salauzt mūsu nelielos spēkus.
A b u pretinieku kara d arb ī b a s plān i. Mūsu virspavēlnieks bija pavēlējis mūsu karaspēka daļām nekādā ziņā pirmām neiesākt uzbrukumu, bet ja sāksies pretinieka uzbrukums, tad aktīvi aizstāvēt savas pozicijas līdz piesteigsies rezerves.
Bermondta armijas vadība nolēma dot mums galveno triecienu ar savu labo spārnu, kur vācu leģionam no Licl-leeavas vajadzēja lauzties caur Ķekavu, Pļavniekiem Rīgas tiltu virzienā un ieņemot tiltus, aizsprostot mūsu spēkiem atkāpšanās ceļu un tad viņus sagūstīt vai iznīcināt. Lai sai
7. oktobrī ienāca ziņas no Tukuma komandanta, ka Bermondta jātnieki ieņēmusi Slampi un Vīkseles muižu un taisoties no turienes iet uz Tukumu. Tanī pašā dienā Rigā ieradās vairāki laucinieki. kuri stāstīja, ka bermontieši esot apturējuši visu kustību uz ceļiem, kas ved uz Rīgu. Mūsu virspavēlniekam nebija vairs šaubu par Bermondta nolūkiem, un naktī no 7. uz 8. oktobri viņš atdeva dienvidus frontei rīkojumu būt gatavībā atsist vāeu-krievu karaspēka uzbrukumu.

8. oktobrī Plkst. 4.00 apin. 10 Bermondta jātnieki un 50 kājnieki ieņēma Sloku un ap Plkst. 8-iem Mellnžus. pēc kam tie gāja uzbrukumā uz Majoriem, bet Jūrmalas komandantūras kareivji pie Vecdu-bultu šauruma tos atsita, še uzbruka 1. plastiiņu pulka III. batalj. ar 1 eskadronu. Bataljons uzbrukumu atkārtoja, mūsu komandantūras komandu neizturēja un atkāpās pāri Bulduru tiltam lidz Pūpes stacijai. Pīksi. 9-os mūsu pozicijas pārlidoja bermoniiešu lidmašīnas, nometot bumbas pie Dzilnām un Torņakalna. Pēc tam visā frontē parādījās uzbrūkošās ienaidnieka ķēdes.
9. Rēzeknes k ā j n. p u 1 ka iecirknis. Lz Kalnciema ceļa jau ap Plkst. 8 parādījās ienaidnieka izlūki, kujiem drīz vien sekoja lielāki spēki. Ap pusdienas laiku 5. rota neizturēja ienaidnieka spiedienu un atkāpās, še uzbruka Dzelzsdivizijas 1. pulka 1. bataljons ar 1 eskadronu tin 1. plastuņu pulka I. bataljons.

Baterija pozīcija.
Stipro pretinieka uguni neizturēja ari pārējas
9. pulka II. bataljona rotas, sāka atkāpties, un ap Plkst. 16 atstāja Piņķu mācītāja muižu (pie Dzilnām).
Ap Plkst. 17 Pūpes stacijā ieradās no Rīgas izsūtītais 9. pulka mācības bataljoņns. Pus rotu tas deva palīgā Jūrmalas komandantūras k-dai. lai tā atgrieztos uz Lielupi un neļautu ienaidniekam pāriet pār Bulduru tiltu uz Lielupes labo krastu. bet ar pārējām rotām, virzot pa priekšu 1. un
3. rotu. devās palīgā 11. bataljonam.
Pēc Dzilnas pazaudēšanas, pulka rīcībā tika atsūtīts bruņ. auto «Kurzemnieks». 6. rotai ar Kurzemnieka» un pienākošo rotu palīdzību izdevās ieņemt atpakaļ Pinku mācītāja muižu un atspiest ienaidnieku apm. 1 klm. uz Annas krogus pusi. līdz Skādes mājām.
Izsūtītā 1j2 rota kopā ar Jūrmalas komandantūras k-du sasniedza Lielupes labo krastu pie Bul-

duru tilta un tur nocietinājās, nelaižot pretinieku pāri tiltam. 8. oktobrī 9. Rēzeknes pulka kaujas iecirkni nekāda cita kaujas darbība vairs nenotika.
5. Cēsu k a j n i e k u p u 1 k a iecirkni s. 5. Cēsu pulka kaujas iecirkņa labā spārnā sevišķi stipri uzbrukumi, pabalstīti ar spēcīgu artilērijas uguni un lidmašīnu darbību, tika vērsti pret 8. rotu. Še uzbruka Dzelzsdivizijas 1. kājn. pulks. 8. rota spiedienu neizturēja un atkāpās līdz Puriņu mājām. Ar izsūtīto no rezerves 2., 4., 9. un 12. rotu palīdzību uz Plkst. 20 stāvoklis še tika atjaunots.
5. Cēsu pulka kreisā spārnā — uz Jelgavas šosejas — Dzelzsdivizijas 2. kājn. pulka uzbrukumu pabalstīja spēcīga artilērija, bruņ. vilciens, 2 bruņ. auto un 4 lidmašīnas. Pulka Li. (partizāņu) rota, pastiprināta ar 4 smagiem un 2 viegliem mi-numetejiem, I smago ložmetēju un 12 — 15 patšau-tenēm, izrādīja sīvu pretošanos. Rotu pabalstīja mūsu bruņotais vilciens un brui,i. auto «Lāčplēsis», kuļi darbojās ļoti sekmīgi. Pirmo uzbrukumu atsita, nodarot ienaidniekam lielus zaudējumus. Ar mūsu minumetēju uguni sašāva kādu ienaidnieka bruņ. auto.
Pretinieks pievilka jaunus spēkus un atkārtoja uzbrukumu. Rota, apieta no abām pusēm, ap Plkst. 18 bij spiesta atkāpties uz Katriņmuižas rajonu.
6. Rīgas pulka iecirkni s. Ap pl kst. 10. kad Dzelzsdivizijas 2. kājn. pulks uzbruka 5. pulka kreisam spārnam, Dzelzdivizijas 3. k. pulks, artilērijas pabalstīts, uzbruka 6. pulka 12. rotai, kura bij gari izstiepta plašā frontē. Sevišķi stipri cieta rotas labais spārns. Pēc pusdienas, kad atgāja 5. pulka II. rota. arī 6. pulka 12. rota atkāpās un pārgāja uz Krūzes krogus rajonu Dangav-nialā.
Ar savu atkāpšanos 12. rota atsedza 1J. rotas labo spārnu. Ienaidnieka izlūki pa kāpām nokļuva It. rotas aizmugurē un atklāja no turienes šauteņu uguni. Rotai, kura bija izstiepta garā ķēdē. ar lielām pūlēm izdevās izglābt savus 2 bumbume-tējus. Lienot pa grāvjiem, no viena uz otru, rota

šaušanas skats poligona.
ar kaujām atkāpās uz Torņakalnu, kur otrā rītā to nomainīja Vidzemes inženieru rota. No rotas bij pārpalikusi maza saujiņa.
Lieliecavas-Ķcka vas lielceļa ra-j ons. Vācu leģions nāca pa Lieliecavas-Ķekavas lielceļu uz Ķekavu. Avangardā gāja ritmeistera Krausa d’Avis vadībā Bādenes trieciena bataljons, v. Medeina nodaļa un Damm'a smago ložmetēju nodaļa. Apm. 1 klm. atstato avangardam sekojuši leģiona galvenie spēki: Baltenland» kājn. pulks, kapt. Stevera baterijas un Veikmaņa pulks. Kolonas labā spārna apsardzībai nozīmēta f. Brandis grupa, kuras uzdevums bijis iet no Vecmuižas stacijas uz Baldoni un Merecndorfu, no kurienes at-

sviest tur atrodošās mūsu daļas pāri Daugavai. Vēl tāļāk uz dienvidiem Gotces grupa gājusi Ka-dzivilišķi-Valles muižas virzienā, izlūkojot ceļus, kas ved uz Jēkabpili. Bez tam Gotce bijis spiests izsūtīt stiprāku nodaļu vēl tālāk uz dienvidiem, jo ienākušas ziņas, ka apm. 2000 vīru liela lieta-viešu karaspēka nodaļa iegājusi Pozvoļā.
No vācu leģiona izsūtītie Veikmaņa grupas jātnieki, ziemeļos no Keruliem. agri no rīta uzdūrās uz mūsu posteni, kurš pēc apšaudīšanās atkāpās.
Kad leģiona avangards pienācis pie Aškevičiem, ienākušas izlūku ziņas, ka latvieši ieņēmuši pozicijas uz Ķekavas kalna. Mūsu spēki novērtēti uz vienu bataljonu. Patiesībā Ķekavas poziciju bij ieņēmuši 5. Cēsu kājn. pulka 6. rota — ap simts cilvēku ar 2 patšautenem. kapteiņa Būmana vadībā.
i i
1 ā kā šī pozicija bija tālu priekšā mūsu kreisam flankam. tad tā bij domāta vienīgi kā priekš-pozicija, kādēļ arī bij ieņemta ar nelieliem spēkiem.
Vācu avangarda priekšnieks, apskatījis poziciju no Aškevičiem. esot nācis pie slēdziena, ka frontāls uzbrukums prasīs daudz upuru, kādēļ vajadzīgs izdarīt pozicijas apiešanu caur Pīlbā-ņiem. Apiešanai nozīmēta Bādenes trieciena bataljona I rota ar ložmetēju rotu un kalnu lielgabalu. vadu. Pārējais avangards izvērsies kaujas iekārtā un arī gājis uz priekšu, pie kam 1 rota gājusi lielceļam pa labi. otra pa kreisi. Katra no šīm Bādenes trieciena bataljona kājnieku rotām pastiprināta ar 1 ložmetēju rotu.
Pie Aškevičiem ieņēmusi poziciju 31. artilērijas pulka 5. baterija un sākusi apšaudīt Ķekavas kalnu.
No leģiona uz Jauno muižu izsūtītas vēl 2 Bal-tenlandes pulka rotas, lai apietu mūsu poziciju arī no austrumiem. tai pašā laikā saistot mūsu spēkus frontāli.
Pēc ilgākas kaujas mūsu rota bija spiesta atiet. pārceļoties laiviņās uz Doles salu un tāļāk uz Daugavas labo krastu, kur pievienojās 4. Valmieras pulka vienībām.
Ap Plkst. 12 vācu leģiona avangards, neiegūdams nekādu trofeju, ieņēma Ķekavu.
Samērā ilgā Ķekavas priekšpozicijas aizstāvēšana deva mūsu virspavēlnieka štābam iespēju un laiku orientēties par ienaidnieka uzbrukuma virzieniem.
No otras puses, šīs cīņas pie Ķekavas pierādīja mūsu armijas krietnās kaujas spējas.
Ap Plkst. 15 leģiona avangarda priekšējās daļas atspieda no Vāveriem 6. Rīgas kāju. pulka 9. rotas posteni un ap Plkst. 17,30 avangarda galvenie spēki sāka uzbrukt 9. rotai pie Pļavniekiem. Ar mūsu artilērijas un minumetēju palīdzību uzbrukumu izdevās apturēt.

Vakarā Bādenes trieciena pulks bi ja nodomā jis pārsteigt 9. rotu ar pēkšņu uzbrukumu. Pēc īsas artilērijas sagatavošanas, pulks pārgāja uzbrukumā, bet tika atsists.
Mūsu 9. rotai palīgā ieradās no rezerves 8. un uz Ramas muižu izsūtītā 7. rota. Naktī vācu posteni. tumsā kautko ieraudzīdami un domādami, ka mūsu rotas nāk uzbrukumā, sacēla paniku savējos. Tumsā sākusies neaprakstāma šaudīšanās, darbā laisti ložmetēji. Patiesībā, mūsējie tai naktī pat nedomāja uzbrukt, bet atgāja aiz Pļavniekiem.
Leģiona k-rs, jūras kāpt. Zīverts pavēlēja Brandesa grupai 9. okt. rītā sasniegt Ķekavu un no turienes iztīrīt Doles salu no mūsu daļām.
Uz Jelgavas šosejas mūsu daļas zem Dzelzsdivizijas 2. pulka spiediena bij aizgājušas uz Katriņas muižas rajonu. Stāvokļa atjaunošanai no šmidta eļļas fabrikas Plkst. 17 aizsūtīja 6. Rīgas p.
3. rotu un 5. Cēsu pulka instruktoru komandu. Arī Šīs daļas nespēja turēties pretī vācu pārspēkam. Pretinieka granātu trāpīts, mūsu br. auto «Lāčplēsis» palika uz šosejas guļot un tā k-rs krita gūstā. (Sašauto auto vēlāk mums izdevās aizvest.) Rotas, apietas no labā spārna, sāka atkāpties aiz Tīriņu un Katriņas muižas.
Pie Jelgavas šosejas un dz-cela krustojuma izklaidētās un sajukušās daļas savācās kopā un, brutļ. vilciena un artilērijas pabalstītas, še atsita tāļākos vācu uzbrukumus.
Plkst. 20.30 pulkv.-ltn. Šmidts šosejas un dz-ceļa aizstāvēšanu uzdeva 6. pulka II. bataljona

Pulka komandieris plkv. Gundars.
k-rim virsleitn. Veisam. kura rīcībā tika nodota 6. Rīgas pulka 6. ro(a, 8. Daugavpils pulka 9.. 5.,
4. un ložmetēju rota un tās daļas, kas jau atradās šai iecirknī frontē. Virsleitn. Veisam pavēlēja: 1) apturēt mūsu daļu atkāpšanos, 2) pāriet pretuzbrukumā un 3) nodibināt sakarus ar blakus stāvošām vienībām.
Virsi. Veiss, ap Plkst. 22,30. nonākdams līdz Jelgavas šosejas un dz-ceļa krustojumam, uzzinājis, ka apm. 200 soļu priekšā atrodas mūsu priekšdaļas (5. pulka 11. rota un instruktoru komandas un 6. kājn. pulka 3. rotas atliekas), kas apturējušas ienaidnieka tāļāko virzīšanos, deva pavēli: virsleitnanta Sirka grupai (5. p. 11. r., insfr. k-da, 6. p. 3) uzbrukt starp d-ceļu un šoseju: 8. pulka 5. r. uzbrukt Tīriņmuižai, apejot to no ziem.-rietumiem; 8. p. 9. un 4. rotām uzbrukt Kairiņmui-žai, turoties pa labi no 5. r.: 8. p. ložm. rotai no dz-ceļa un šosejas krustojuma pabalstīt uzbrūkošās rotas: 6. pulka 6. rota rezervē.
Plkst. 23,30 rotas pārgāja uzbrukumā un ar bruņotā vilciena palīdzību atsvieda vāciešus atpakaļ un ieņēma Tīriņu un Katriņas muižas, iegūdamas trofejas: 4 ložm., 8 patšautenes un 30 gūstekņus.
Pēc 8. oktobra kaujām, ienaidnieks bija nācis pie slēdziena, ka ar frontāliem uzbrukumiem mūsu daļas satriekt nevar un ka vācu leģions iet pārāk gausi uz priekšu. Tāpēc Dzelzsdivizijas 3. kājn. pulku naktī uz 9. oktobri sagrupēja cieši blakus vācu leģionam, lai kopā ar pēdējo nākošā dienā izdarītu galveno triecienu uz Rīgas tiltiem.
M ūsu virspavēlnieka štābs, ar uzbrukuma sākšanos iegūdams rīcības brīvību, darīja visu iespējamo dienvidus frontes spēku palielināšanai. Virspavēlnieks bij nācis pie slēdziena, ka vienīgais līdzeklis, ar kuļ’a palīdzību var cerēt
ļas. sekodamas atejošai 6. Rīgas pulka I I.
rotai, ap Plkst. 2 sasniedza Ramas mui&amp;amp;u un iesāka kauju ar 6. pulka 7. rotu, kuļvi jau 8. oktobra vakarā no rezerves bija izsūtīta uz Ramas muižu, apturēt vācu uzbrukumu.

«Latvijas jvareivis» redakcija. Otrais no kreisās puses: Armijas spiestuves pr-ks plkv. Baiimanis; 3.—«Latvijas Kareivis» redaktors kapi. Mednis; 4. — «LatKareivis» agr.
redakt. plk-ltn. Plensners.
Rotai nebija nekādu sakaru līdzekļu, bet uz priekšu izsūtītie ziņneši (sakaru nodibināšanai ar pulka 8., 9. un 10. rotām) atpakaļ neatgriezās: šīs rotas (domādamas, ka tām nogriezta aizmugure) bija atgājušas uz Daugavmalu nu dažās zvejnieku laiviņās pārcēlušies pāri Daugavai. Ap Plkst. 5 tās sasniedza Juni-pravmuižu.
atsist ienaidnieka uzbrukumus un aizsargāt Torņakalnu — ir pretuzbrukumi. Tādēļ naktī no S. uz 9. oktobri deva pavēli dienvidus frontes komandierim 9. oktobra rītā iesākt pretuzbrukumu, lai atjaunotu stāvokli, kāds bija pirms Bermondla uzbrukuma. Sevišķu vērību lika piegriezt kreisam spārnam.
Dienv. frontes komandiera rīcībā nodeva pēdējās virspavēlnieka rezerves. Jaunu rezervi virspavēlnieks bij nolēmis radīt no Valmieras pulka pienākušiem bataljoniem.
Līdz rīta gaismai 9. Rēzeknes pulka kaujas iecirknī viss bija mierīgi. Naktī pienāca 7. Siguldas pulka viena rota un 8. Daugavpils pulka divas rotas. Pēdējās ieņēma pozicijas uz ziemeļiem no Kalnciema lielceļa.
Gaismai austot sākās abpusēja apšaudīšanās. Pretinieks mēģināja uzbrukt, bet katru reizi tika .atsviests. Stāvoklis līdz pašam vakaram še palika bez pārmaiņām. Ap Plkst. 21 no Pūpes pu telefonu saņēma pavēl i atkāpties uz Bolderāju. ko daļas ari izpildīja.
5. Cēsu pulka labā spārnā uz Plkst. 5 rotas atradās: 5. rota pie Pel Ies; 8. un 12. pie Blūma. V ilciņa mājām; I. un 7. — pa kreisi no 12., pretī Švarca muižai: 2. rota ieņēmusi ceļus, kas ved no Jelgavas šosejas uz Švarca muižu. Jelgavas šosejas un dz-ceļa rajonā uz Plkst. 3 rotas atradās: 5. pulka 3. rota — pretī Kalrinas muižai, plankotā ceļa līnijā, kas iziet no Kampcs uz Jelgavas šoseju: instruktoru komanda — pa kreisi no 3. rolas;
4. rota. darba rota, ložmetēju komanda — pa labi no Jelgavas šosejas līdz instruktoru komandai;
5. pulka 5., 9. un 4. rotas un 5. pulka 1 1. rotas atliekas — starp šoseju un dz-ceļu un pa labi no šosejas. 8. pulka 7., 2, un 3. rotas pa kreisi no dz-ceļa Dzirnavu ezera virzienā.
7. rotas komandieris, dabūjis vēlāk zināt, ka priekšējās rotas pārcēlušās pāri Daugavai un atrazdams. ka rotas patronu krājumi izsīkuši, nolēma atiet uz Torņakalnu.
Atejot, ap Plkst. 2.30. 7. rota satika. I. rolu. kura g~'ja uz Ramas muižu. 7. rolas komandieris ziņoja 1. rotas komandierim, ka Ramas muiža ieņemta no vāciešiem, kādēļ 1. rotas komandieris pavēlēja savai rotai ieņemt poziciju pretī Ramas muižai, apm. vienu klm. notās, no Daugavas krasta līdz Bauskas lielceļam ieskaitot.
Pa labi no 1. rotas poziciju ieņēma 7. rotas atliekas, aiz tās, kāpās pret Nurmuižu, Vidzemes

Karaskolas instruktoru grupa.
inžen. rota un tālāk, uz līnijas: JNuraiuiža-Šosej-ciems, 4. Valmieras pulka 111. bataljons (9. un 11. rotas). Aiz 6. pulka 1. rotas rezervē novietojās
4. pulka 10. rota. bet tā paša pulka 12. rota paliku rezervē Torņakalna, 1. rotas iecirkni ieradās mūsu br. auto «Imanta» un darbojās ļoti sekmīgi, palīdzot atsist vācu uzbrukumus. No Daugavas labā krasta sākumā sekmīgi darbojās uzstādītā 2. rezerves baterija (2—6 coll. hb.), bet vēlāk tās ugunis bija jāpārtrauc, jo šāvieni krita pārāk tuvu mūsu vienībām.
8., 9. un 10 rotu atliekas, pārcēlušās pie Jum-pravmuižas pāri Daugavai ap Plkst. 15 ieradās Smidta eļļas fabrikā un pulka komandieris no jauna tās nosūtīja uz Bauskas lielceļu, frontes nostiprināšanai.
fsi pēc Plkst. 10, neskatoties uz to, ka 8. rota

bij tikko ieradusies fronte, 7. rota pārgāja uzbrukumā un tuvojās Ramas muižai. l ai pašā laikā vāci uzbruka mūsu 1. rotas kreisā flankā. iesūkdamies gar Daugavas malu rotas aizmugurē. Še ienaidnieks ātri virzījās uz priekšu, jo uzbrukums bij labi sagatavots, pievelkot 18 lielgabalus un daudz minumetēju. Drīz vien I. rotas vadi pie Bauskas lielceļa nāca zem kādas Baltenlandas pulka rotas flankējošās uguns un sāka atkāpties. Arī
7. rota sāka atkāpties. Vidzemes inženieru rota noturējās līdz Plkst. 17 un arī bij spiesta atkāpties. Atkāpšanās bij ļoti gfuta. Kareivji izklīda, sajaucās un nelielās grupiņās plūda uz Torņakalnu. Vācieši tiem sekoja un ap Plkst. 20 pienāca pie Ziep-niekkalna.
Apmēram vienā laikā ar 6. pulka 7. rotu, uzbrukumā uz Ramas muižu pārgāja arī 4. pulka 9. un 11. rotas un 6. pulka 5. rota, apejot Ramas muižu no ziemeļrietumiem. Vācieši pievilka stiprākus spēkus un laida darbā Medeina nodaļas 11 smagos ložmetējus, un mūsu rotu uzbrukumu apturēja. Mūsu rotas atgāja atpakaļ uz veciem krievu ierakumiem.
Ap Plkst. 18 pienāca no kapt. Šlosberga ziņas, ka kreisā spārnā fronte pārrauta. Rotas atkāpās uz Ziepniekkalnu.
Ap Plkst. 16 Zicpniekkalna rajonā bij ieradusies no rezerves izsūtītā kaja skola, kapt. Klinsona vadībā. Skolas 1. rotas 2 vadi ieņēma poziciju uz austrumiem no Ziepniekkalna līdz Daugavmalai, bet pārējie 2 vadi ieņēma atstarpi starp Ziepniekkalnu un Jelgavas šoseju, kas bij palikusi neieņemta. Kara skolas 2. rota, kopā ar 6. pulka 1. rotu, ap Plkst. 21 pārgāja straujā uzbrukumā uz Ziepniekkalnu, lai atsviestu no turienes vāciešus, bet uzbrukums neizdevās. Tomēr tas bija atstājis uz vāciešiem zināmu iespaidu, jo viņi visu nakti neuzdrošinājās ienākt Torņakalnā. Vācu leģiona ka-mandiers bija devis pavēli uzbrukumus pārtraukt līdz rīta gaismai.
Mūsu stāvoklis bij grūts. Svaigs gan bij vēl no rezerves Zicpniekkalnā pienākušais 7. Siguldas pulka bataljons, bet pārējie še atrodošies spēki bij stipri cietuši un noguruši. Drīz pienāca, pavēle par atkāpšanos uz Dagavas labo krastu. 4. pulka 3. bataljona komandierim uzdeva ieņemt Bauskas lielceļu, dz-ceļu un Akmeņu ielu. ar nolūku aiztu-

Pulka komandieris plkv. Groshaits.
rēt ienaidnieku, ja tas uzbruktu, līdz tam Laikam, kamēr visas mūsu daļas nebūs pārgājušas pāri tiltiem.
Jelgavas šosejas rajonā kapt. Šepko, zem kura vadības atradās 8. Daugavpils pulka 2., 3. un 7. rotas, kas bij ieņēmušas poziciju pa kreisi no Rī-gas-Jelgavas dz-ceļa, Plkst. 7 saņēma no virsi. Veisa pavēli pāriet uzbrukumā uz Baložu kapiem, lai atjaunotu stāvokli, kāds bija pirms Bermondta uzbrukuma. Kapt. šepko atstāja 7. rotu rezervē, ar
2. un 3. gāja uz priekšu. Priekša viņš atrada sava pulka 3., 9. un 4. rotu, kūjas apvienoja zem savas komandas.
Ienaidnieks, novērojot mūsu rotu virzīšanos uz priekšu, atklāja spēcīgu uguni no Baložu kapu puses un rotas tālu uz priekšu netika. Plkst. 8 ieradās mūsu bruņotais auto. bet arī bij spiests atgriezties uz Šosejciemu, kur palika gaidot br. vilciena ierašanos, lai kopā ar to atjaunotu uzbrukumu. Ar br. vilcienu bij notikusi kāda klizma, un to varēja savest kārtībā tikai ap Plkst. 18. Virsi. Veiss tad arī atlika uzbrukuma atjaunošanu uz šo laiku.
Ap Plkst. 18 vācieši paši izdarīja spiedienu uz
8. pulka labo spārnu, kas sākumā padevās atpakaļ. bet tad sakārtojās un stāvokli atjaunoja.
Plkst. 23 pienāca pavēle no plkv.-ltn. Šmidta — steidzīgi atkāpties. Rotas salasījās šosejas un dz-ceļa krustojumā un gāja uz Daugavas tiltiem, kur nonāca 10. oktobrī Plkst. 1.
Plkst. 20.30 plkv.-ltn. Miglavs (Dicnvidfroutes k-ra palīgs) no sava kaujas štāba ieradies Rīgā, dienvidus frontes štābā, bet tur vairs neviena nesatici.1 ziņoja armijas virspavēlniekam, ka stāvoklis ir kritisks, ka ienaidnieks ir tikai vienu kilometru no Šmita eļļas fabrikas un pēc stundas varot būt klat. Pēc 10 minūtēm Goldfelda eskadrona Un. Balmans ziņoja, ka vāci esot jau pie dz-ceļa tiltiem.
Armijas virspavēlnieks pavēlēja plkv.-ltn. Mi-glavam atgriezties uz savu kaujas štābu un apturēt pretinieka uzbrukumu.
Tumsai iestājoties deva rīkojumu evakuēt valdības iestādes. Viss tas nevarēja nesacelt apjukumu dažās vienībās. Vājākos elementus pārņēma uztraukums un tie pievienojās aizmugures iestāžu straumei, kas plūda ārā no Rīgas.
Armijas virspavēlnieks un viņa štābs darīja visu. kas vien bij iespējams. Plkst. 20 štāba priekšnieks pulkv. Kd. Kalniņš nobrauca uz Torņakalnu, Kur personīgi iepazinās ar apstākļiem. Izrādījās, ka viss kreisais spārns ir atspiests līdz Torņakalna nomalei, tā tad tāļāk var notikt tikai ielu cīņas. Frontes karaspēks ir kārtībā, izņemot vāju elementu pulciņus, kas cenšas tikt pāri tiltiem.
Tanī pašā laikā virspavēlnieka štābā sāka ienākt dažādas, viena otrai pretrunājošas ziņas. Viens bija skaidrs — stāvoklis bija kļuvis kritisks.
Ap Plkst. 21 armijas štābs vairs nevarēja sazvanīt frontes štābu. Izrādījās, ka tas. pat nepaziņojis par to virspavēlniekam, bij aizbraucis uz Jūgi u.
Lai personīgi pārliecinātos par stāvokli un dotu rīkojumus uz vietām, virspavēlnieks ģen. Simon-sons ar savu štāba pr-ku pulkv. Ed. Kalniņu nobrauca uz Torņakalnu.
Frontē bij mierīgi. Ienaidnieks vairs neuzbruka. Pienākušās pie tiltiem karaspēka daļas virsnieku vadībā bij pilnīgā kārtībā, tikai stipri nogurušas.
Noskaidrojās, ka dienvidus frontes pavēlnieks pulkv. Zcmiiāns. ievērojot ziņas, kas bij ienākušas viņa štābā (ziņas bij pārspīlētas), un ņemot vērā apstākli, ka ienaidniekam strauji turpinot uzbrukumu un ieņemot tiltus (kas bij pilnīgi iespējams), viss mušu Daugavas kreisā krastā palikušais karaspēks var tikt atgriezts un iznīcināts, — bij devis pavēli atkāpties un ieņemt jaunas pozicijas uz Juglas tilta un ezeriem.
Tālākā Torņakalna aizstāvēšana bij neiespējama: Torņakalna dienvidus nomalē ienaidnieks bija klāt. Sekmīgai pretuzbrukuma izvešanai bij vajadzīgas svaigas rezerves, kādu mums nebij. 2

Strēlnieku inspektors plkv. Katninskis.
dienas kaujās bijušais karaspēks pats nebija spējīgs atsviest pretinieku no Torņakalna. Aizstāvēties uz Torņakalna ielām būtu ārkārtīgi grūti: ienaidniekam bij daudz minumetēju un tech-nisku līdzekļu, un tas bija labi apmācīts poziciju kaujas vešanā. Mūsu aizmugures ceļš ietu pāri Daugavas tiltiem, kas atrastos zem tiešas ienaidnieka apšaudes. Grūti bija pielaist varbūtību, ka ilgāk par nākošo dienu mūsu karaspēks būtu spējis Torņakalnu aizsargāt un. protams, pēc tam šī pilsētas daļa būtu jāatstāj ar lieliem zaudējumiem. Varbūt, ka lad patiesi, kopā ar mūsu alkāpjoša-niies daļām. Rīgā būtu ielauzies arī ienaidnieks. Tomēr atkāpšanās līdz Juglai bij priekšlaicīga: vēl bij iespējams organizēt Daugavas aizstāvēšanu. Ņemol visu to vērā, armijas virspavēlnieks, kas pa apspriedes laiku bij aizbraucis uz telegrāfu vest sarunas ar Igaunijas armijas virspavēlnieku. atgriezies parakstīja vir'sp. štāba pr-ka sastādīto pavēli par atkāpšanos uz Daugavas labo krastu:
Kreisajam spārnam ar kontralākām apturēt ienaidnieku. Labajam spārnam kārtībā atiet pār Daugavas tiltiem uz labo Daugavas krastu, pēc kam kreisam spārnam sekot labam spārnam. Tām labā spārna daļām, kuras uz ienaidnieka spiedienu nevarētu atiet pār tiltiem, ieņemt Daugavgrī-vas cietoksni, kur apcietināties. Pārējām karaspēka daļām ieņemt visu labo Daugavas krastu no jūras līdz Stopiņicm. t. i.. sasieties ar 4. Valmieras pulka 2. bataljonu. Visa artilērija padota kapi. Dannebergam. kuram apsargāt tiltus un upi.
Pāriešana pār tiltiem un jauno poziciju ieņemšana notika pilnā kārtībā.
Šaīs 2 dienu kaujās Bermondts savu mērķi nebija sasniedzis: Latvijas dienvidus armija nebija iznīcināta: tā tikai bij atgājusi uz Daugavas labā krasta, neatstājot ienaidniekam nekādu trofeju. Bermondta karaspēks bij cietis lielus zaudēiumus. Torņakalns gan bij ieņemts, bet tam nebij izšķiroša nozīme. Mūsu karaspēks cīnījās varonīgi. Taisni jābrīnās, kā viņš varēja izturēt skaitliskā un apbruņojuma ziņā nesalīdzināmi pārākā pretinieka pirmo triecienu.
īpaši jāpiegriež vērība tam. ka mūsu kreisais spārns, pret kuru bija sagrupēti ļoti lieli ienaidnieka spēki, satriekts netika, kā to cerēja ienaidnieks un ko tam bija tiesība cerēt.

Tcchuiskas divīzijas vienības instruktoru grupa.

Pulka komandieris plkv. Lavenieks.
Mūsu karaspēkam lielu neveiksmju nebija, t. i., tādu gadījumu, kad karaspēka daļas tiek ielenktas un iznīcinātas. Ienaidnieka pārspēks atsvieda mūsu daļas atpakaļ, bet arī ne vairāk. Kamēr karaspēks nav iznīcināts un paliek virspavēlniecības rokās, tikmēr nekas nav zaudēts, izņemot kādus kilometrus teritorijas.
Mūsu virspavēlnieka Štābs bija darījis visu iespējamo. tikai frontes kaujas iecirkņu štābu darbība bija mazāk jūtama. Pienākušas no Rīgas rezerves sadalīja pa rotām, rotas sajaucās, bija grūti vadīt, jo grupas tika improvizētas — priekšnieki nepazina savus ļaudis, ļaudis savus priekšniekus; trūka sakaru līdzekļu.
"Visā visumā kaujas bija parādījušas vienu: musu karaspēks ir vājāks skaitliskā un apbruņojuma ziņā, bet toties nesalīdzināmi augstāks par pretinieku morāliskā, i. i., cīņas izturības ziņā.

Kskadras komandieris admiralis Kaizerlings.
Rīgā cirkulēja baumas, ka mūsu karaspēks stipri cietis un nekārtībā atejot caur Rīgu. Karaspēka kustība caur Rīgu patiesībā arī bija ļoti liela un tā garastāvoklis nebija spožais. Uz ātru roku noorganizējās tāpēc nelielas nodaļas no agrākās studentu rotas karavīriem, kā arī štābu pārvalžu virsniekiem un pat rakstvežiem, kas ieņēma šinī pusē tiltu galus. Viņu nolūks bija dot iespēju mūsu daļām atiet pāri tiltiem, nepieļaut pretiniekam pārnākt pāri tiltiem un aizturēt viņu tik ilgi, kamēr mūsu karaspēka daļas ieņems pozicijas Daugavas labā krastā. Desmitā oktobra rītā, kad pārnāca mūsu pēdējās daļas, tilta galus izgrieza un tagad pretiniekam vairs nebija iespējams forsēt tiltus bez nopietnas kaujas.

Lskailias štaba.
Pretinieks sekoja musu atejošām daļām ļoti piesardzīgi un tikai ap pulksten desmitiem Daugavmalas otrā pusē parādījās viņu bruņotais automobīls, kuru aiztrieca mūsu artilērija. Pretinieks pakāpeniski ieņēma otru krastu, bet mūsu spēki novietojās Daugavas labā krasta, pie kam Latgales divizija izvērtās no tiltiem pa labi līdz Mangaļu salai. bet V idzemes divizija no tiltiem pa kreisi līdz Ikšķilei un ar nelielām daļām apsargāja Daugavas labo krastu vēl tāļāk līdz Jaunjelgavai. Arī igauņu divi spēcīgi bruņoti vilcieni piesteidzās palīgā un pirmās dienās palīdzēja mums noturēt Rīgas rajonu. Bet tā kā nevarēja vienoties: igauņu prasības par palīdzības sniegšanu bija mums nepieņemamas, tad pēc dažām dienām viņu bruņotie vilcieni aizbrauca. Mums tā tad vieniem vajadzēja turpināt grūto cīņu ar Bermondta spēcīgo armiju. Par laimi pēc dažām dienām mums sāka palīdzēt angļu-franču flote.
Lai gan starp mums un pretinieku atradās tāda liela upe, kā Daugava, tad tomēr, tīri pasīvi aizstāvoties vien. nebija iespējams ar divām vāji apbruņotām divizijam noturēt garo līniju no jripas līdz Jaunjelgavai. Pretinieka rīcībā bija arī pietiekoši liels pontonu parks, ar kuru viņš varēja uzbūvēt tiltu pāri Daugavai tālāk uz austrumiem no Rīgas un tad. apejot mūsu Rīgas grupas kreiso spārnu, piespiest atstāt Rīgu bez kaujas. Mums turpretim līdzekļu tilta būvei pār Daugavu nebija un tāpēc arī mēs ar lielākiem spēkiem varējām pāriet Daugavu vai nu pa Rīgas tiltiem vai zem angļu-franču flotes aizsardzības Daugavgrīvas rajonā.
Virspavēlnieka štābā no aģentiem ienāca ziņas, ka pa naktīm daļa Bermondta spēku no Torņ-kalna aizejot austrumu virzienā, arī dienās no mūsu krasta bija novērotas pretinieka kalonas, kas virzās uz Ķekavu. (Kā izrādījās, tad arī Golcs bija baidījies no pretuzbrukuma šinī virzienā, jo
10, okt tas saņēmis zii.ias, ka igauņu divizija 9. bataljonu sastāvā pārejot Daugavas tiltu pie Jaunjelgavas. Patiesībā nc kāda igauņu divizija nenāca mums palīgā). Šī kustība mums bija ļoti bīstama, jo varēja domāt, ka pretinieks gatavojās pāriet Daugavu Ikšķiles rajonā. Lai sagrābtu iniciatīvi savās rokās un nepieļautu pretiniekam izvēlēties pCe savas iegribas uzbrukuma laiku un vietu, mūsu armijas vadība nolēma pārcelt ar kuģīšiem 9.
Rēzeknes pulku pāri Daugavai pie Daugavgrīvas un tad. pakāpeniski viņu pastiprinot, no turiene? apdraudēt pretinieka kreiso flanku. kas savukārt atvieglos mums Rīgas aizstāvēšanu. Lai gan angļn-franču flote apsolīja palīdzību pie 9. Rēzeknes pulka Daugavas forsēšanas Daugavgrīvas rajonā, tad tomēr bija ļoti grūts uzdevums pārcelties mazos kuģīšos pār Daugavu zem pretinieka uguns. Lai atvieglotu nodomāto operāciju, atvelkot ienaidnieka rezerves no ienaidnieka kreisā spārna uz Rīgas rajonu, — armijas vadība nolēma izdarīt demonstratīvus uzbrukumus pāri Rīgas tiltiem un mēģināt pārcelties arī Katlakalna-lumpravmuižas rajonā. Pirmais šo darbību iesāka 7. Siguldas pulks, kas 14-tā oktobra rītā pārgāja pār koka tiltu, pie kam pretinieks viņu pamanīja tikai tad. kad bruņotais auto un pulka priekšējās rotas jau .atradās otrā krastā. Par nelaimi no pretinieka pirrniem šāvieniem krita bruņotā auto šoTers un tamdēļ bruņotais auto apstājās. Tas darīja sliktu iespaidu uz kājnieku darbību, kas savukārt deva pretiniekam iaiku pievest palīgspēkus. Ar niecīgiem zaudējumiem 7. pulka rotas un bruņotais auto atgriezās atpakaļ. Nākošās dienas rīta agrumā pa dzclzsceļa tiltu devās uzbrukumā igauņu bruņotais vilciens, aiz kuya cieši sekoja 8. Daugavpils pulka bataljons. Vilciena troksnis pievērsa pretinieka uzmanību un pēdējais sāka apšaudīt tillu ar artilērijas un mi-numetēju uguni, kas piespieda bruņoto vilcienu lēnām atgriezties. Tomēr 8. pulka priekšējās daļas pārskrēja tiltu un aizvirzījās vēl dažus simts soļus uz priekšu, bet tad pretinieka stiprā ugunī bija spiestas apstāties un vēlāk arī atiet, ciešot prāvus zaudējumus. Arī pie Jumpravmuižas un iepretīm Katlakalnam ar laiviņām pārcēlās dažas Cēsu un Rīgas pulku rotas. Pirmā laikā tur izdevās pretinieku pārsteigt. Tikai otrā dienā, kad tam pienāca palīgspēki no Torņakalna un Ķekavas rajona, mūsu rotas atgriezās atpakaļ. Arī Doles salu ieņēma jau 13. oktobrī Valmieras pulka daļas.
Lai gan mūsu demonsirātīvie uzbrukumi nedeva redzamus panākumus, tad tomēr mēs panācām pašu galveno: bijām pārņēmuši savās rokās iniciatīvi un pretinieks rio visām pusēm sūtīja savas brīvās rezerves uz apdraudētām vietām, pat atgrieza atpakaļ daļu no tiem spēkiem, kas jau atradās ceļā uz Ikšķili, starp tiem arī Bertolda bataljonu. Tagad bija izdevīgs brīdis 9. Rēzeknes pulkam (plkv. Bolštcina vadībā) forsēt Daugavu. 15-tā oktobra pēcpusdienā angļu francu flote juras kapteiņa Brisona vadībā iesāka ar spēcīgu uguni apšaudīt Daugavgrīvas cietoksni un Bolderāju. kur atradās krievu 1. plaktuņu pulka 1. un 111. batalj. Rēzekniešu rotas gandrīz bez zaudējumiem pārbrauca Daugavu. ātri ieņēma Daugavgrīvas cietoksni un vēlāk arī Bolderāju, pie kam saņēma dažus simtus gūstekņu. 1 lielgabalu un citas trofejas. Vakara pulks izvirzījās uz tuvākām smilšu kāpām, kur nocietinājās. Nākošā dienā pārcēlās arī 7. Siguldas pulks, bet dažas dienas vēlāk 8. Daugavpils pulks. Tagad mūsu rīcībā Daugavas kreisā krastā pie Bolderājas atradās neliels placdarms, no kuļa mēs varējām iesākt uzbrukumu pretinieka kreisam flankam, pie kam angļu-franču flote ar sa-

Diviziona komandieris jūras kapt. Briedis.
vu uguni mūs tur varēja pabalstīt, jo savas artilērijas mums bija ļoti maz un tā bija vajadzīga Rīgas rajonā.
Ap to pašu laiku mūsu karaspēks guva uzvaru arī tāļāk uz austrumiem — pie Jaunjelgavas. Ciezdams neveiksmi pie Doles salas un Daugavgrīvas. ienaidnieks mēģināja pāriet Daugavu tāļāk uz rītiem. Tam nolūkam viņš bija izmeklējis Jaunjelgavas rajonu. Bet. kā paredzot, jau agrāk no lielinieku frontes Jaunjelgavas rajonā tika pārsviestas dažas mūsu vienības. 15. oktobrī vācieši uzdūrās mūsu sargposteņiem un sāka uzbrukumu. Sadursmes te turpinājās līdz 19. oktobrim, kad tās izvērtās nopietnākā kaujā. Vācu uzbrukumu vadonis 1 itmeisters Jena krita. Pretinieku atsita un tas sāka nocietināties pie Jaunjelgavas un Daudzevas.
Līdz tam laikam bija notikušas arī lielākas pā rmaiņas armijas vadībā: ģen. S i m o 11 sona vietā par virspavēlnieku 16. oktobrī iecēla Kurzemes divizijas komandieri pulkvedi Balodi: armijas štāba priekšnieku pulkv.-I. Kal niņu iecēla par artilērijas priekšnieku, bet armijas štāba priekšnieka pienākumus pagaidām uzņēmās apsardzības ministra biedrs, pulkv.-l. L a i m i ņ š. Oktobra mēneša beigās par armijas štāba priekšnieku iecēla pulkv. Radziņu. Sakarā ar 8.—9. oktobra neveiksmēm. 12. oktobrī no saviem amatiem atcēla Vidzemes divizijas komandieri pulkv. Zemi tānn un 6. Rīgas pulka k-ri pulkv-.-leitn. Šmidtu, viņu vietā ieceļot: par Vidzemes divizijas k-ri un Dienvidfrontes pavēlnieku kara mācības iestāžu priekšnieku pulkvedi Peniķi. par 6. Rīgas pulka k-ri Instruktoru bataljona k-ri pulkvedi A p i 11 i.
Sākot no šīm oktobra vidus cīņām līdz mēneša beigām Rīgas frontē abas karojošās puses palika ieņemtās vietās. Kara darbība aprobežojās ar abpusīgu apšaudīšanos un izlūku darbību. Abas puses gatavojās izšķirošai darbībai. Latvijas valdības tiešā rīcībā atradās tikai Vidzeme, da]a no Balvu un Līvānu rajoniem, neliela daļa no Zemgales austrumu daļas un Kurzemes nepilni 5 apriņķi: Liepājas, Ventspils un l alsu. Šai, samērā niecīgai toreizējai Latvijas teritorijai bruka virsū divi ienaidnieki: no austrumiem — Padomju Krievija un no dienvidiem — Golca-Bermondta armija. [3] ) Ārpasaule izturējās nogaidoši pret Latvijas karu ar Bermondtu. Vienīgais reālais līdzeklis Latvijas atbrīvošanā bija Latvijas armija, t. i. trīs mūsu divizijas un landesvērs: bez tam bija pamats pēdējo uzskatīt tad vēl par Latvijas valdībai ne pilnā mērā uzticamu bruņotu spēku. Irīs divizijas ir prāvs spēks, bet Latvijas divizijas par tādu nevarēja saukt. Kurzemes divizija bija visspēcīgākā kā lieluma un apbruljošanas, ta arī organizācijas un apmācīšanas ziņā, jo diezgan ilgi stāvēdama uz vietas lielinieku frontē, bija paspējusi labāk sagatavoties. Vidzemes divizija bija diezgan stipri cietusi 8. un 9. oktobra kaujās. Tagad papildinājumus tai iedalīja karaspēka vienībās tieši pozicijās. kur ne kareivji varēja iepazīties ar virsniekiem, ne virsnieki ar kareivjiem: bez tam arī ar kara materiālu tā bija vājāk apgādāta. Latgales divizija atradās apmēram tādā pat stāvoklī kā Vidzemes divizija. Kareivji nebija ne pietiekoši apmācīti, ne arī apvienoti vienotā organizācijā ar iepriekšējo kopējo dzīvi un kopdarbību. Tie nebija arī pietiekoši apģērbti un. kas sevišķi no svara, liem nebija aukstam laikam piemērota apģērba. Un laiks bi ja iestājies visai auksts. Bet tas vēl nav pats galvenais: di vizi jās nebija ariilērijas. Mūsu laikos bez artilērijas nav iespējams vest kapi ar daudzmaz nopietnu pretinieku, bet Latvijas armijā abās frontēs, atskaitot landesvēru, varēja saskaitīt ne vairāk par 40 dažādu sistēmu lielgabaliem; no tiem daži nebija kustības spējīgi, dažiem atkal nebija šāviņu, daži pastāvīgi bojājās un daļa no tiem atradās uz bruņotiem vilcieniem. Ložmetēju skaits arī bija nepietiekošs iSn bez tam kā ložmetēji, tā ari šautenes bija vairāku sistēmu: krievu, vācu, angļu un ja-paņu, kāpēc karaspēka daļu apgādāšana ar patronām bija ļoti komplicēta un grūta.
Toties Latvijas armiju bija apgarojis dziļš patriotisms un gatavība uzupurēties savas tautas un zemes labā. ) Ārpus šīm trim divizijām Latvijas armijā bija vēl dažas atsevišķas daļas un nodaļas, kas ņēma kaujās visenerģiskāko dalību: Studentu bataljons (3 nelielas rotas), kara skola (2 rotas), dažādas partizāņu nodaļas, komandantūru komandas un Liepājas garnizons (ap 1.800 cilvēku). Lai dotu iespēju papildināt zaudējumus un pilnīgi noorganizēt jau esošās un vajadzīgās jaunās karaspēka daļas, tad visā valstī izsludināja mobilizāciju un apģērbu — apavu re-kviziciju. Oktobra beigās Latvijas armijas kaujas spēku varēja rēķināt uz 25.000 durkļiem. 300 zobeniem. un 50 lielgabaliem, no kuriem pret Bermondtu atradās 15.000 durkļu. 26 lielgabali un 200 zobenu.
Frontes stāvoklis oktobra beigās bija tāds: Daugavas kreisā krastā Bolderājas rajonā a&amp;lt;radās Latgales divizija. pie kam pirmā līnijā 8. Daugavpils pulks no Buļļu salas līdz Šmidta mājām; tāļāk pa kreisi līdz Daugavai pie Voleriem — 7. Siguldas pulks: 9. Rēzeknes pulks atradās rezervē Bol-derājā. Pie divizijas bija tikai 1 baterija. Tā tad Daugavas kreisais krasts bija ieijemts pietiekoši stipri. Artilērijas gan bija maz, bet še mūsu artilērijas trūkumu atsvēra Sabiedroto artilērijas uguns no kara kuģiem, kas atradās Daugavas grīvā.
Vidzemes divizija, kopā ar piedalītām daļām, ieņēma Daugavas kreiso krastu, pie kam rajonu no Sarkandauga vas līdz Valdemāra ielai apsargāja dažādas nelielas komandas: svarīgo tiltu rajonu ieņēma kara skola (2 rolas); joslu no sarkaniem spīķeriem līdz Kuzņecova fabrikai apsargāja Studentu bataljons (5 nelielas rotas); tāļāk līdz Slopiņiem atradās 5. Cēsu pulks; pašas frontes kreisā spārna. no Stopiņiem līdz Jaunjelga-rajonu apsargāja Valmieras pulks; Rīgas pulks atradās rezervē Rīgā. Jaunjelgavas rajonu apsargāja Kurzemes divizijas daļas. apmēram i
) Bija jau pārvarēts arī satricinājums. ko radīja ienaidnieka pirmais straujais uzbrukums un viņa lielais techniskais un skaitliskais pārspēks. To sāka saprast arī ienaidnieks: «Bija tīri apbrīnojama tā stingrība, ar kādu Latvijas armiju cīnījās kopš Torņkal-na krišanas», — izsakās viens no ģen. Golca tuvākiem līdzstrādniekiem (gener, «Von der Heiinat geāchtet», 98. Īp.).
pulka stiprumā ar t bateriju. Kurzemes divizijas pārējās daļas kopā ar landesvēru un Latgales partizāņu pulku atradās lielinieku frontē Latgales rietumu daļā.
No Bermondta darbības oktobrī un no viņa ilgās uz vietas stāvēšanas bija jānāk pie slēdziena, ka tur ar karaspēka vadību kaut kas nav kārtība, jo citādi nevarēja izskaidrot viņa bezdarbību.
Patiesībā šo kavēšanos zināmā mērā bija radījuši politiskie apstākļi, t. i. vācu valdības nenoteiktība «uzņēmuma» tālākā atbalstīšanā, no vienas puses, un zināmo grupu cerība panākt izlīgumu ar Sabiedrotiem lielinieku apkarošanā, no otras puses. Kā šī pēdējā cerība nebija bez sava pamata un tai jau bija aizstāvji Sabiedroto pusē. radīja starp citu tas. ka Vācija oktobra pirmā pusē bija uzaicināta piedalīties Padomju Krievijas blokādē. Viss tas bija radījis vajadzību pēc zināmās «noskaidrošanās». Galvenais kavēšanās iemesls tomēr bija tas. ka Bermondta armija pirmo izdevīgo momentu bija jau nokavējusi (Golca štābs bija baidījies uzlaist armiju 9. oktobrī uz Rīgas tiltiem, jo šos tiltus varētu sašaut Sabiedroto flote. Tādējādi dala armijas varētu tikt nogriezta un iznīcināta.) Tagad bija jau saņemts stiprs trieciens un nopietns apdraudējums kreisajā llankā un diezgan sāpīgs belziens arī labajā. Viss tas bija atstājis visai jūtamu iespaidu un Bermondta algadžu labsajūtu un karot gribu. Tāpēc bija nepieciešams zināms laiks, lai atkal nomierinātos, sakārtotos un tad no jauna uzsāktu uzbrukumu. Bija tomēr skaidrs, ka šim laikam vajadzēja būt jau pienākušam. Bez tam arī iedzīvotāji izturējās ārkārtīgi naidīgi pret Bermondta karaspēku.
Mūsu intereses tāpēc prasīja operāciju iesākšanu cik iespējams ātrāk, ātrāk nekā to būtu iesācis ienaidnieks un kamēr Daugava nav vēl pilnīgi aizsalusi. Sevišķi no svara polītiskā un militārā ziņā bija Torņakalna atbrīvošana. Tā kā velti vilcināties bija ļoti riskanti, tad uzbrukuma iesākšanu no Bolderājas rajona nolika uz 2. novembri un lai uzbrūkošā Latgales divizija būtu stiprāka, tad Dienvidfrontes pavēlnieks pulkveža lenianta B e r ķ a rīcībā atdeva arī vienīgo rezervi — 6. Rīgas pulku. Vēl vairāk pastiprināt Latgales di-viziju nebija iespējams, neatstājot Rīgu nedrošā stāvoklī.

Mūsu uzbrukuma plāns bija tāds: uzbrukumu sagatavot ar Sabiedroto flotes artilēriju, pēc tam galveno uzbrukumu izdarīt Dames muižas un Šampējera virzienā, apejot Torņakalnu. Pēc Datnes muižas un Šampētera ieņemšanas, uzbrukt Torņakalnam no rietumiem un dienvidrietumiem: labā flanka nodrošināšanai Latgales divizijai ieņemt Jūrmalu, bet kreisā flanka nodrošināšanai -ieņemt Cementfabriku. Vidzemes divizijai apsargāt Daugavas labo krastu un. pēc iespējas, izdarīt ienaidniekam uzbrukumus visā frontē, lai saistītu viņa uzmanību un spēkus pie Daugavas; to pasu darīt arī Kurzemes divizijas daļām Jaunjelgavas rajonā.
I. novembra vakarā Rīgas pulku parveda no Rīgas uz Bolderāju. Bet tanī paša vakara izrādījās. ka 2. novembrī nav iespējams iesākt uzbrukumu, jo Sabiedroto flote nav sagatavojusies uz intensīvas uguns atklāšanu: uzbrukumu atlika uz
3. novembri. Tas bija ļoti nepatīkami, jo pretinieks varēja uzzināt par mušu spēku koncentrēšanu Bolderājas rajonā un tad pats pāriet uzbrukumā pret mūsu šķidro fronti Rīgas rajona. Ja tur pretiniekam izdotos pārraut mūsu fronti, kas nebūt nebija grūti, tad katastrofa bija neizbēgama. jo tuvumā nekādu rezervju nebija. Mums par laimi Bermondts bija nolēmis iesākt uzbrukumu tikai 5. novembrī un mēs viņam aizsteidzāmies par 2 dienām priekšā.

k/k komandieris komandkapteinis Spade.
Lai atvieglotu Jūrmalas ieņemšanu, tad plkv.-leitn. Berķis nozīmēja Siguldas pulka 2 rotas, kūjām 2. 3. novembra naktī vajadzēja izbraukt uz mūsu 3 kuģīšiem jūyā un pretiniekam nemanot izsēsties Ldinburgā. lai no turienes varētu uzbrukt pretiniekam no muguras puses tanī laikā, kad Rēzeknes pulks uzbruks frontāli. Vēja dēļ izbraukšana jūļ'ā nokavējās un bija jau gaišs, kad rotas piebrauca pie Ldinburgas, kur, saņemtas ar ložmetēju uguni, tās bij spiestas ar jūtamiem zaudējumiem atgriezties Bolderājā.
3. novembra rītā Sabiedroto flote atklāja stipru uguni uz pretinieka atbalstu punktiem un viņa ierakumiem. Pirmais iesāka uzbrukumu 9. Rēzeknes pulks, pastiprināts ar 2. eskadronu, kura uzdevums bija nodrošināt divizijas labo flanku. Pēc veselu dienu ilgas kaujas pulks paspēja pret vakaru iztīrīt Buļļu salu. ieņemt Bulduru tilta galu. Pūpes (Babītes) staciju un Piņķu muižu. Galveno triecienu izdarīja 8. pulks, pulkv.-ltn. Krusti ņ a vadībā. Pēc niknas kaujas viņš forsēja llapaku grāvi, ieņēma pirmo kāpu grēdu un ar dažām rotām pat otro kāpu grēdu pie Tāmes muižas, kuras gan tur nenoturējās. Pulks bija cietis prāvus zaudējumus. Divizijas kreisā spārnā uzbruka samazinātais Siguldas pulks (3 rotas atradās Liepājā-Ventspilī un 2 rotas desanta operācijā): viņa galvenais mērķis bija Cemenifabrika: bet lā kā fabrikas biezās sienas palika nesagrautas, tad pretinieka ložmetēji ar savu uguni nedeva iespēju siguldiešiem pa atklāto pļavu pienākt pie fabrikas. Tā palika ienaidnieka rokās. Vēlu vakarā no divizijas rezerves ievirzīja kaujas līnijā arī 6. Rīgas pulku starp 8. un 9. pulkiem. Rīdzenieki nakts kaujā ieņēma Anniņmuižu un Solitūdes staciju, kā arī Dames muižu: pēdējo pārpratuma dēļ nākoša rītā atstāja. Vidzemes un Kurzemes diviziju frontēs izdarīja pastiprinātu izlūkošanu un visu dienu intensīvi apšaudīja pretinieka pozicijas. Sevišķi nepatīkams pēc pašu vācu liecinājuma (Vagener, Von der Heimat geāchiet», 96. 1. p.) bijis te vācu labā spārna ieliekums pie Jaunjelgavas, jo tur stāvošās Kurzemes divizijas nelielās vienības bija ielauzušās ap 12 kilometrus dziļi pretinieka novietojumā, pilnīgi satriecot tur pretim stāvošos krievu pulkv. Adāmo vica spokus un stipri spaidot vācu leģiona vienības. Bija prasījis daudz pūļu un upuru, lai pēc 3 dienām šīs nelielās mūsu vienības atspiestu atpakaļ. Savu uzdevumu ienaidnieka labā flanka nervozēšanā viņas bija izpildījušas spīdoši.
Ar pirmās dienas uzbrukuma panākumiem varējām tā tad būi apmierināti.
Pirms turpināt galveno uzbrukumu, vajadzēja pietiekoši nodrošināt divizijas labo flanku. bet lo varēja panākt tikai ar Jūrmalas ieņemšanu. Veselas 4 dienas patērēja 9. Rēzeknes pulka labais spārns, līdz beidzot 8. novembrī ar baterijas piepalīdzību pulka bataljonam izdevās ieņemt Bulduru tiltu un pēc tam arī visu Jūrmalu līdz Dubultu šaurumam. Tagad divizijas llanks bija nodrošināts un nākošā dienā Rēzeknes pulks ieņēma svarīgo Dziļnas ceļu mezglu. Pa to laiku, kamēr 9. pulks cīnījās par Jūrmalas iekarošanu, Rīgas un Siguldas pulki, kā arī dažas rotas no 8. pulka, turpināja aizstāvēt ieņemtās pozicijas un atsita pretinieka mēģinājumus pāriet pretuzbrukumā. Sevišķi grūts bija Rīgas pulka stāvoklis Solitūdes-Anniņmuižas rajonā, kur viņš bija iedzinis ķīli ienaidnieka frontē un tāpēc arī atradās zem pastāvīgas flankējošas uguns no divām pusēm. Rīfas pulks nevarēja tikt tālāk uz priekšu, kamēr nepa-virzlsies uz priekšu vit.ia kaimiņi pa labi.
Pa šo laiku arī mūsu Liepājas garnizonam nācās atsist stiprāku vācu uzbrukumu. Mēs jau minējām. k&amp;lt;i Bermondis bija nolicis savu pāriešanu uzbrukumā uz 5. nov. Reizē ar to bija jāieņem arī Liepāja, šī operācija bija uzdota fon Plēves grupai (2. gvardu rezerves pulkam, pastiprinātam ar dažām mazākām vienībām, sapieru rotu. bruņoto vilcienu un spēcīgu artilēriju).
4. novembrī Plēves grupa sāka apšaudīt Grobiņu un tuvojās Liepāj ai. Liepājas garnizons, plkv. Dankera vadībā, pabalstīts no angļu flotes artilērijas. ienaidnieka uzbrukumus atsita. Arī Talsu-Ventspils virzienā viņa kustība bija apstājusies, jo notikumi pie Rīgas un Liepājas to bija galīgi samulsinājuši.
10. novembrī vajadzēja iesākties vispārējam uzbrukumam Daugavas labā krastā, tamdēļ vēl 9. novembrī nobeidza visas vajadzīgās pārgrupēšanas. Rēzeknes pulkam vajadzēja nodrošināt divizijas labo flanku no jūras lidz Dzilnām: 8. pulkam kopā ar kapt. Aparnieka partizāņu grupu vajadzēja apiet Torņakalnu dienvidos, pie kam partizāņu grupai no Beberbekas virzīties caur Pel lēni un Švarcmuižu, bet 8. pulka galveniem spēkiem • uz Tīriņmuižu, pieslienoties ar pulka kreiso spārnu Rīgas pulkam.
Rīgas pulka uzbrukuma virziens no Solitūdes rajona uz Zasulauka staciju un 7. pulka — caur Cementfabriku uz Rīgas tiltiem.
.Neskatoties uz to. ka mūsu karaspēks jau otru nedēļu veda nepārtrauktas cīņas, tomēr viņa gara stāvoklis bija ļoti labs; neviens nesūdzējās par aukstumu, nogurumu, nepietiekošu uzturu: visi centās tikai tikt ātrāk uz priekšu.

Musu kaj-aflote valsts 10 gadu svētkos.
Partizāni un daugavpilieši iesāka uzbrukumu
10. novembra rītā un tas sekmīgi virzījās uz priekšu. Otrā rītā partizāni ieņēma Švaremuižu. Daugavpils pulka centrs vakarā atradās uz rietumiem no Tīriņmuižas, bet pulka kreisais spārns cīnījās kopā ar Rīgas pulka labo spārnu Šampētera rajonā. Rīgas pulks iesāka uzbrukumu drusku vēlāk par daugavpiliešiem un vispirms ar savu labo spārnu mēģināja ieņemt Šampēteri, kas īsi pēc pusdienas ari izdevās, pateicoties Daugavpils pulka kreisā spārna un I bruņotā automob. piepalīdzībai. Rīgas pulka centrs pret vakaru ieņēma Zasulauka staciju, pie kam saņēma arī smago bateriju, bet pulka kreisais spārns ar mainīgām sekmēm veda niknu cīņu Dzegužkalna rajonā. Rīgas pulka cīņas bija sevišķi grūtas, jo ienaidnieku vajadzēja izdzīt no stiprām akmeņu un ķieģeļu ēkām. pie kam mūsu mazā artilērija maz varēja palīdzēt, bet flotes artilērija vairs nevarēja šaut, neapdraudot mūsējos. Arī pulka kreisais flanks ilgi palika nenodrošināts, jo Siguldas pulks tikai pulksten 20 ieņēma Cementfabriku. Nakts tumsā kauja Pārdaugavā nepārtraukti turpinājās līdz pašai gaismai. Vairākkārtīgi dažas Rīgas un Siguldas pulka rotas jau tuvojās tiltiem, bet ar pretuzbrukumiem vācieši tās atspieda atpakaļ. Tomēr jau ap pusnakti bija jūtams, ka bermondtiešu galvenā pretošanās Pārdaugavā ir salauzta un ka tagad cīnās vēl tikai arjergardi un tās daļas, kas pazaudējušas sakarus ar vadību un saviem kaimiņiem. V ēlu vakarā Dzelzsdivizijas komandieris, Pārdaugavas aizstāvētājs, tomēr vēl nedomāja par atkāpšanos, jo gaidīja pienākam no Jelgavas svaigo Rosba-clia nodaļu (ap 1200 cilv.). Viņš to gribēja pastiprināt ar 2 baterijām un 2 rotām, sapulcināt viņu nakti uz dienvidiem no Torņakalna un tad 11. novembra rīta agrumā laist pretuzbrukumā caur
Šampēteri uz Tāmes muižu. Tanī pašā laikā arī krievu daļām 3 kolonas vajadzēja doties pretuzbrukumā no Dziļnām līdz jūrai. Dzelzsdivizijas daļām turpināt Torņakalna aizstāvēšanu. Īsi pēc pusnakts, kad pietiekoši bija noskaidrojies patreizējais stāvoklis. Dzelzsdivizijas k-rs majors B i -šofs mainīja savu lēmumu un pavēlēja atkāpties uz Olaines vecām vācu pozicijām, atstājot Ros-bacha nodaļu arjergardā pie Tīriņmuižas. Pateicoties nakts tumsai. Dzelzsdivizijas pulkiem izdevās atrauties no mūsu daļām un samērā laimīgi atiet. Sevišķi ilgi vācu arjergardi turpināja aizstāvēt tiltu rajonu. Mūsu kara skolas izlūku patruļas naktī vairākkārtīgi mēģināja pāriet tiltus, bet katru reizi tās satika ar ložmetēju uguni. Tikai
II. novembra rītā kara skolai izdevās pāriet tiltus. Studentu bataljons naktī no Zaķu salas, zem vācu flankējošās uguns no tilta rajona, uzbruka Lucavas salai un gaismai austot ieņēma Ziepnieku kalnu. Arī Cēsu pulka 3 rotas pret gaismu pārgāja Daugavu Ķekavas rajonā. 11. novembra rītā visa Pārdaugava jau bija atbrīvota, tikai ienaidnieka atsevišķi nelieli pulciņi dažās vietās vēl pretojās, bet arī tos drīz vien vai nu iznīcināja vai sagūstīja.
tl. novembris Rīgā bija nepieredzētas sajūsmas un gaviļu diena. Iedzīvotāji, kas veselu mēnesi bija dzīvojuši pirmā līnijā» un nepārtrauktās briesmās, vēl 10. novembra dienā un vakarā pārciezdami stipru ienaidnieka artilērijas uguni, ar šrapneļu un gazu šāviņiem, tagad itkā neticēdami klausījās neparastā klusumā. Baznīcu zvaniem paužot Rīgas atbrīvošanu, pēkšņi ielas pārplūda sajūsmas un prieka pārņemtiem ļaudīm. Cilvēki, kas visu mēnesi bija slapstījušies pagrabos, ar lielu risku pārskriedami tikai dažus soļus pār ielu. tagad sajuta, ka viņi ir izglābti no pastāvīgi uzglūnošās nāves. Manifestācijās negribēja rimties. Nekad vēl Rīgas iedzīvotāji nebija pieredzējuši tik dziļu, tik lielu atvieglojuma

Diviziona komandieris plkv.-ltn. Jakubovs.
brīdi un tik izjustu pieķeršanos mūsu armijai. Ministru Prezidents IJlatnanis izteica valdības pateicību armijas virspavēlniekam pulkv. Ba loci i 111. Vidzemes divizijas komandierim pulkv. Peni ķ i m. 1.atgalēs divizijas komandierim pulkv. B e r ķ i 111 un visiem karavīriem.
Laikam gan nekad šī pateicība nebūs bijusi tik īsla visas tautas apbrīnošanas un atzinības izteiksme. kā tad. jo reti kad plašāki tautas slāņi tā sajūt savu apdraudējumu, kā to pieredzēja mūsu galvas pilsētas iedzīvotāji mēnesi ilgās bombardēšanas laikā.
Zemgales un Kurzemes atbrīvošana. Atgājuši no Rīgas. Bermondta spēki ieņēma stipras aizstāvēšanās pozicijas: krievu daļas novietojās kreisā spārnā no Klīves muižas līdz Slokai. Dzelzsdivizija -vecās vācu pozicijas pa abām pusēm šosejai, ieņemot ar divizijas labo spārnu Plakāņus. Armijas labā flanka un aizmugures nodrošināšanai vācu leģionam pavēlēja sapulcēties Vecmuižas. Iecavas un Bauskas rajonos.
Uzbrūkoi tikai frontāli, mums nāktos grūti salauzi pretinieku viņa stiprās pozicijas un pie tam tas maksātu dārgi: mūsu artilērija bija par vāju. lai pieliekoši sagatavotu frontālo uzbrukumu nocietinātām pozicijām. Tāpēc armijas vadība nolēma mūsu centra spēkus šosejas rajonā pieturēt. bet ar abiem spārniem apņemt Jelgavu no rietumiem un austrumiem. pie kam Latgales divizijai uzbrukt no šosejas pa labi līdz Jūrmalai, bet Vidzemes divizijai no šosejas (ieskaitot) pa kreisi. Lai dziļāk apietu pretinieka labo spārnu un apdraudētu arī viņa aizmuguri, tad Kurzemes divizijas apvienotam pulkam, plkv.-ltn. Hasmatia vadībā, lika uzbrukt no Jaunjelgavas Bauskas virzienā.
Sākumā mūsu uzbrukums abos spārnos gāja sekmīgi uz priekšu un 14. novembrī Latgales divi-zijas labā spārnā 9. Rēzeknes pulks bija jau ieņēmis Sloku un Kalnciemu, bet Vidzemes divizijas kreisā spārnā 4. Valmieras pulks kopā ar 2. eskadronu bija sasituši vācu leģiona V e i k m a ņ a pulka abus bataljonus (pie Bierzgaies. Vecmuižas un Iecavas muižas) un ar to izjauca jau paša sākumā Bermondta plānu, tā kā tas bija spiests Dzelzsdiviziju atvilkt jaunās pozicijās aiz Iecavas upes, bet vācu leģiona daļas uz Garozes. Staļģenes un Bauskas rajoniem.
14. novembra rītā Pleves grupa atkārtoja uzbrukumu I.iepājai. Mūsu karaspēka darbību art šoreiz pabalstīja angļu eskadres artilērija. 14. novembra pievakarē vācu uzbrukums sevišķu niknumu sasniedza pie Šķēdes tilta. Liepājas garnizonam izdevās šo uzbrukumu atsist ar lieliem zaudējumiem ienaidnieka pusē. 15. novembri no rīta ienaidniekam, starp Liepājas un Tosmares ezeriem un jūru, pēc niknas artilērijas un ložmetēju uguns izdevās ielauzties mūsu pozicijās un tuvoties pilsētai. Pulkv. Dankers (Lejas-Kurzemes apgab. pr-ks) sagrupēja atkāpušos kareivjus, noorganizēja brīvprātīgos un izdarīja strauju pretuzbrukumu. Ienaidnieku sakāva un atsvieda aiz Tosmares ezera un Šķēdes tilta. 15. novembrī pīkst.
1.3 visas zaudētās pozicijas bija ieņemtas atpakaļ. Ienaidnieks kaujas laukā atstāja ļoti daudz kritušos, kara materiāla un municijas. Pēc šī neizdevīgā uzbrukuma viņš atkāpās Durbes-Gavieznes virzienā. Liepājas garnizons tagad sāka arī no savas puses spiest pretinieku.
Šinīs dienās Latvijas armijas vadībai ienāca ziņas, ka uz Kurzemi braucot sevišķa Sabiedroto komisija ar ģen. Nisseli priekšgalā, kuras uzdevums esot nokārtot Bermondta armijas evaku-ēŠanos no Kurzemes. Šis ziņas nebija visai patīkamas, jo Bermondta galīgā izdzīšana no Kurzemes zem mūsu armijas spiediena bija vairs tikai dienu

Pulka komandieris plkv. Jakobsons.
jautājums, bet ja Sabiedroto komisija atkal prasīta kara darbības pārtraukšanu, tad Kurzemes atbrīvošana ieilgtu. Tāpēc līdz komisijas atbraukšanai bija jāieņem vismaz Jelgava, jo tad Bermondtam vairs Zemgale nebūtu kur patverties. Arī Bej-mondts zināja par Nisseļa komisijas ierašanos Tilzītē un lika savas pēdējās cerības uz to. Tā tad Bermondta armijai vajadzēja par katru cenu noturēties līdzšinējās pozicijas.
Mūsu pulki enerģiski turpināja uzbrukumu un
i7. novembrī Rēzeknes pulks kopa ar 3. eskadronu jau atradās Ķemeru un Ērzeļu kroga rajonā, 7. Siguldas pulks vakarā ieņēma Volguntes rajonu, bet
8. pulks un Studentu bataljons pulcējās divizijas rezervē pie Kalnciema un Klīves muižas, divizijas labā spārnā 6. Rīg. pulks jau 16. nov. bija sasniedzis Iecavas upi un novietojies pozicijās pa abām pusēm šosejai, uzturot sakarus pa labi ar 7. pulku pie Cenas muižas un pa kreisi ar 5. pulku.
Cēsu pulks bija ieņēmis Garozes stacijas rajonu un viņa kreisā spārnā novietojās kara skola. Valm. pulks 16. nov. bija pienācis plašā frontē pie Lielupes, pie kam pulku kreisais spārns, kopā ar pulkv.-ltn. Hasmaņa grupas priekšējām daļām,
17. nov. ieņēma Bausku, bet pulka labais spārns cīnījās pie Emburgas un Staļģenes: mēģināja pāriet Lielupi, bet tas neizdevās, jo otrā krastā atradās no Lietavas pienākušā Pētersdorfa nodaļa ar spēcīgu artilēriju.
Redzot kļūmo Bermondta armijas stāvokli, 17. novembrī Jelgavā ieradās ģen. Eberhardts (vācu VI. rez. korpusa k-rs). kuj-š uz vācu valdības rīkojumu uzņēmās arī Bermondta armijas vadību, ar uzdevumu izvest armiju no draudošā stāvokļa un atstāt Kurzemi.
Gen. Eberlmrtds nolēma izdarīt īsus. stiprus triecienus, lai ar to aizkavētu mūsu uzbrukumu un darītu iespaidu uz Latvijas armijas vadību, kurai viņš biju nodomājis piedāvāt pamieru. Pretuzbrukumiem bija jānoliek vairākās vietās: a) vācu leģionam — pret mūsu 5. pulka kreiso un
4. pulka labo spārnu; b) Dzelzsdivizijai kopā ar Rosbacha nodaļu 4 kolonās uzbruki šosejas rajonā un izlauzties līdz Olainei, pēc kam atejot nodedzināt visas dzīvojamās ēkas, lai mūsu vienībām nebūtu kur novietoties.
Vidzemes divizijas frontē 18. novembra rīta agrumā sākās vācu uzbrukumi. Sevišķi gļ'ūti brīži bija jāpārdzīvo Rīgas pulkam, kūja labam spārnam pie Cenas muižas uzbruka Dzelzsdivizijas 1. pulka 2 bataljoni un centram pie šosejas — Rosbacha nodaļa, pabalstīta no bruņotā vilciena. Rīgas pulka priekšējās rotas neizturēja stipro triecienu un sāka atiet. Ielejot kaujā visas rezerves Rīgas pulks pēc pusdienas pretinieka uzbrukumu galīgi apturēja pie Skuju kroga (4 klm. no Iecavas upes) un nākošā rītā agrāko stāvokli atkal atjaunoja.
Ne tik laimīgi cīnījās pa kreisi 3. Cēsu pulks, kuj'u ķēra vācu 2. pulka divu bataljonu trieciens un bez tam arī pulka kreiso spārnu spaidīja vācu leģiona daļas. Cēsu pulka rotas, cīnīdamās plašā frontē un pie tam mežainā apvidū, ātri vien pazau-dēja sakarus ar saviem kaimiņiem. Cirkulējošās baumas par Rīgas pulka atiešanu atstāja sliktu iespaidu uz Cēsu pulka karavīriem. Pret vakaru te mūsu rotas sāka atiet. Mežainā apvidus ka ari tumsas dēļ tās izdevās apturēt tikai dažus kilometrus uz ziemeļiem no Garozes stacijas. Nākošā dienā pulks ieņēma atkal savas agrākās pozicijas. Cēsu pulka kreisā spārnā šodien varonīgi cīnījās mūsu kara skola ar Baltenlanda pulka daļām, cieta smagus zaudējumus, bet atgāja tikai tad, kad pa labi Cēsu rotas bija atgājušas.
Arī Valmieras pulka labam spārnam bija jāiz-

tur Petersdorfa nodaļas uzbrukums, bei valmierieši to sekmīgi atsita.
Latgales divizija šodien pārgrupējās, lai varētu iesākt izšķirošu uzbrukumu Jelgavai no rietumiem. Vakarā mūsu virspavēlnieKS saņēma radio-giamu no ģen. Eberhardta, ar priekšlikumu noslēgt pamieru. Tā kā ģenerālis Eberlmrds ziņoja. ka viņš uzņēmies visu Bermondta spēku vadību Vācijas valdības uzdevumā, tad Latvijas valdībai neatlika nekas cits, kā konstatēt, ka Vācijas valdība stājusies faktiskā kara stāvoklī ar Latviju. Par pamieru, protams, nevarēja būt runa.
19. novembri pretinieks iesaka pretuzbrukumus arī Latgales divizijas frontē Ērzeļu kroga rajonā un pispieda Rēzeknes pulka kreiso spārnu atiet aiz Batariem. kur tas noturējās, pateicoties 8. pulka l1/, rotas palīdzībai. Šodien abas divizijas nobeidza savus sagatavošanās darbus vispārējam uzbrukumam, kam vajadzēja sākties 20. novembrī.
20. nov. norisinājās niknas kaujas visā frontē un ienaidnieka pretošanās jau vairākās vietās bija salauzta. Siguldas pulka b-ns un Aparnieka partizāni ieņēma Grīvas krogu pie Dobeles šosejas un nolaida no sliedēm pretinieka bruņoto vilcienu; 8. pulka 111. b-ns nikni cīnījās ar Dzelzsdivizijas je-ģeru b-nu pie Sarkanā kroga aiz Meiju muižas. Cēsu pulks pārgāja Iecavas upi un ieņēma Lejzem-riiekus un aizvirzījās līdz Katrīnas muižai, kuru izdevās ieņemt tikai nākošā dienā, saņemot tur 4 smagos ložmetējus un bruņoto automobili. 21. novembrī. gaismai austot, sākās uzbrukums pašai Jelgavai. Pārvarot ienaidnieka izmisuma pilno un nikno pretošanos, mūsu armija no ziemeļrietumiem (Daugavpils pulks) un rietumiem (Siguldas pulks) un ziemeļiem (Rīgas pulks) vakara krēsla ieņēma Jelgavu, iegūdama daudz trofeju un kaujas piederumu.
Pilsētu atstādami, vācieši aizdedzināja vēsturisko Jelgavas pili un Jelgavas ģimnāziju ar vērtīgu bibliotēku. Daudzi veikali bija izlaupīti, dzīvokļi izpostīti.
Tai pašā dienā Liepājas garnizons, vajādams no Liepājas atejošo pretinieku, bija sasniedzis Aizputi. 22. novembrī krita Tukums. Vāciešiem vairs nebija atbalsta punktu, viņiem atlikās vairs tikai viens ceļš, pa kufu atkāpties — Mazaiķu līnija. Pēc smagām neveiksmēm Jelgavas rajonā, vācieši vairs nebija spējīgi uz nopietnāku pretošanos. bet steidzīgi atkāpās uz Lietavu. 24. novembrī mūsu karaspēks Si,sniedza Saldu un Priekuļi.
27. novembrī Veeauei. bet 28. novembri mūsu karaspēks, pāriedams Lietavas robežu, apstājās Žaga-res un Seimos miestos.
Ar 28. novembri Kurzeme bija galīgi atbrīvota no Bermondta armijas.
Šo notikumu atzīmēja arī Sabiedroto komisijas priekšnieks, ģenerālis Nissels. novēlēdams Latvijas valdībai un armijai laimes savas tēvijas atbrīvošanas gadījumā no ienaidnieka kara pulkiem.
Bermondta karaspēks bija nodarījis daudz posta Kurzemes iedzīvotājiem, postīdams un dedzinādams. laupīdams un slepkavodams. Tādēļ Kurzemes atbrīvošanu Kurzemes iedzīvotāji uzņēma ar patiesu prieku un dziļu pateicību mūsu armijai.
Pēc īsas atpūtas un papildināšanās mūsu spēki atstāja Kurzemes līdzenumus un devās jaunās cīņās — atbrīvot Latgali no komunistu jūga.

Jātnieki paradē,

;;

Latgales atbrīvošana

Ari Latgales atbrīvošanu, ko pārtrauca Colca-Bermondta uzbrukums, vairs nevarēju atlikt. Igaunija 31. decembri Tērbatā noslēdza ar lieliniekiem pamieru, kas stājās spēkā 1920. g. 3. janvārī. Padomju Krievijai palika daudz brīva karaspēka Igaunijas frontē un zemes iekšienē, kas. veicis iekšējo ienaidniekus (KoIcaku. Deņikinu. Ju-deniču), varēja iikt pārsviests uz Latgales fronti. Latvija vienu sabiedroto — Igauniju zaudējusi, atrada citu — Poliju. Plecu pie pleca ar šo kaimiņvalsti Latvija turpināja tāļāk atbrīvošanas karu. Sevišķi labvēlīgs Latvijai bija Polijas valsts galva maršals P i ] s u d s k i s. Par savu palīdzību Polija prasīja no Latvijas tikai to. lai latvieši par kara darbības laiku apgādā ar uzturu 20.000 vīru poļu karaspēku, kas ņems dalību Latgales atbrīvošanā.
Latgales atbrīvošanas operācijas sīkāk apskatītas ģen. Radziņa grāmatā «Latvijas atbrīvošanas kaļš II. daļā». Tāpat tām piegriezta plašāka vērība atsevišķo vienību vēsturēs vai raksturojumos, kāpēc mēs, telpu trūkuma dēļ, atstāstīsim tās tikai vispārējos vilcienos.
Bermondta ciņu laikā Latgales frontē bija atradušās sekošas mūsu vienības: 1) Kurzemes divizija (bez pulkv.-ltn. Hasmaņa grupas, kura ietilpa no Kurz. divizijas vienībām: 1. Liep. pulka I. bat.,
3. Jelg. pulka I., III. un IV. bat.. Itn.Brodera izlūku bat:.. 2. Ventspils pulka 5. rota, l. atsevišķais eskadrons un 3 lielg.; 2) landesvērs un 3) Latgales partizāņu pulks. Šie spēki ieņēma līniju pa Daugavas kreiso krastu no Kaziminišķiem līdz Jersikai. Turki. Lubānas ez. riet krasts. Galvari, Kuprava, Liepna. Pa labi no mums Daugavas kreiso krastu no Kazimirišķicm gandrīz līdz Daugavpilij ieņēma Lietavas karaspēks. Tālāk pret Daugavpili —sākās Polijas fronte, kas stiepās gar Daugavas kreiso krastu līdz Polockai tin tad pagriezās uz dienvidiem. Pa kreisi no mums (Liepnas) sākās Igaunijas fronte. Novembrī un decembrī norisinājās ļoti sīvas cīņas, bet kas līdz ar decembra beigām (pamiera noslēgšanu) kļuva pasīvas. Igaunijas-Krie-vijas pamiera noteikumos gan bija mums labvēlīgs pants, ka abu valstju frontē pamiera laikā neviena puse nedrīkst izdarīt spēku pārgrupēju-mus. tomēr bija pamats rēķināties, ka Pad. Krievijas armijas vadība šim noteikumam nepiegriezts lielu vērību, kā tas arī tiešām pierādījās ar spēku noņemšanu no šīs frontes un to pārsviešanu uz Daugavpils rajonu.
Tiklīdz vairs nebija šaubu, ka Golca-Bcrmond-ta spēki jau tiktāl sakauti, ka nopietnu pretestību tie vairs nespēs parādīt, sākās arī mūsu spēku pār-sviešana uz Latgales fronti. Vispirms, drīz pēc Jelgavas ieņemšanas, atvilka atpakaļ uz turieni plkv.-ltn. Hasmaņa grupu. Decembra beigās uz Latgales fronti sāka pārvest ari Latgales divīziju un tur kā pirmais jau ieradās 9. Rēzeknes pulks. Visu mūsu spēku kopsuma šai frontē tagad bija ap 11.500 durkļiem un 330 zobeniem ar apm. 300 patšaute-nēm un ložmetējiem un 25 lielgabaliem. Tieši pret šiem speķiem atradās Pad. Krievijas apm. 7000 durkļi. 370 zobeni, 300 ložmetēji. 60 lielgabali un 4 bruņotie vilcieni.
Padomju Krievijas spēki tieši frontē pret mums attiecībā uz kājniekiem uzbrukuma sākumā gan bija mazāki par mūsējiem, bet ar daudz spēcīgāku artilēriju. Pad. Krievijai bija iespēja tomēr diezgan ātrā laikā palielināt savus spēkus no aizmugures un flankiem, jo ziemeļos — pret Igauniju — karš jau faktiski bija izbeidzies, bet dienvidos. vēl Latgales robežās, pretim Polijas kreisajam flankam stāvēja spēki, kas nebija mazāki par tikko minētiem pret mūsu armiju fronti ieņemamiem spēkiem un kas varēja tikt pavērsti pret mums, ja poļi paliktu pasīvi vai arī nepalīdzētu mums tieši, bet darbotos kautkur tāļāk Daugavas kreisā krasta rajonā. Tā tad ja mūsu armija viena pati sāktu uzbrukumu, viņai būtu jācīnās pret div-

Artilerijas virsu, kursii pr-ks pulkv. Dannebergs.
reiz stiprāku pretinieku, nekā tā sastapa tagad, darbojoties kopīgi ar mums pieslejušamies poļu spēkiem.
Uz iepriekšējas vienošanās pamata mūsu Latgales armijas dienvidus vienības, ieskaitot landesvēru (pulkveša-leitnania Pūriņa grupu) un Daugavpili Latvijas rīcībā. Latgales atbrīvošanu nolēma sākt 1920. g. 3. janvārī, ievedot kopējo uzbrukumu vispirms pie Daugavpils. 5. janvārī pārējām daļām (pulkv. Berķa grupai) vajadzēja uzsākt uzbrukumu visā Latgales frontē līdz Igaunijas robežai.

LatgālcČ atbrīvošanas laikā nodeva poļu armijas ģenerāļa Ridz-Smigli virsvadībai. Vienojās arī. ka visi ienaidniekam ai ņemtie ieroči un kaujas piederumi piekrīt Latvijai, uzturvielas izlietojamas abu karaspēku vajadzībām, iegūtais dzelzsceļu materiāls dalāms uz pusēm. Pēc Latgales galīgas atbrīvošanās poļu karaspēks atstāj Latgali
1920. g. 3. janvārī agri no rīta latviešu-poļu apvienotās armijas daļas uzsāka strauju uzbrukumu uz ziemeļrietumiem no Daugavpils (latvieši) un uz dienvidiem no tās (poli). Pusdienas laikā, pārejot pāri Daugavai, mūsu armijas daļas ieņēma Liksnu, kur mūsu rokās krita lielinieku bruņotais vilciens pilnā kaujas kārtībā. Tai pašā dienā
poļu karaspēks pīksi. 14 ieņēma Daugavpili. Vakara Daugavpilī ienāca arī latviešu karaspēks. Rūpīgi sagatavotais uzbrukums lieliniekus bija pilnīgi pārsteidzis. Pirmās dienas ievērojamas sekmes atstāja iespaidu nevien uz pašiem karotājiem. bet arī — aizmuguri, kuj-ā bija jau atradušas izplatīšanos stipras šaubas par panākumiem pret Pad. Krieviju. Nākošās dienās latviešu-poļu karaspēks. virzīdamies tāļāk, ziemeļos sasniedza Dubnas upi un Višķu slaciju, bet austrumos Krāslavu. Uzbrukums frontes centrā un ziemeļos, slikto Latgales ceļu un šķīdoņa dēļ. nokavējās. Tikai 6. janv. karaspēka daļas bija sagrupējušās uzbrukumam. Pats uzbrukums pilna mērā attīstījās tikai 9. janv. Šai dienā mūsu karaspēks pavirzījās dažās vietās 15 klm. uz priekšu no savām agrākām pozicijām.
10. janvārī, uzbrukumam turpinoties, musu karaspēks ieņēma Kārsavas staciju un Varkļanu miestu. 11. janvāri krīt Baltinovas un Viļānu miesti. Mūsu uzbrukums ilgāki uzkavējās pie Pitalovas (Jaunlatgales) stacijas ieņemšanas. Lieliniekiem no svara bija paturēt viņiem svarīgo dzelzsceļa mezglu. Tādēļ viņi šai rajonā pārsvieda svaigas karaspēka vienības no Igaunijas frontes, kur sakarā ar JTāmieru kaļa darbība bija izbeigusies. Pavisam ap šo laiku pretinieks savāca spēkus pret mums un pa daļai arī pret poļu kreiso flanku ar apm. 5500 durkļiem. Tādējādi mūsu spēku pārsvars jau bija izlīdzināts. Bet katru nākošu dienu varēja pienākt vel jauni spēki. Lai atvieglotu mūsu karaspēka uzbrukumu Pitalovai» armijas vadība, saziņā ar poļu armijas grupu, deva pavēli pāriet uzbrukumā visā frontē. 13. janvārī uzbrukums turpinājās visā frontē no Krāslavas lidz Igaunijas robežai. Šim uzbrukumam bija sekmes: 14. janvārī Latgales partizāņu pulks ieņēma Pitalovu un Moračevu. Musu armijas virspavēlniecība, paredzēdama lielinieku spēku pārsvie-šanu no Igaunijas frontes, uz Latgali nosūtīja Valmieras, Cēsu un Vidzemes artil. pulkus, kā arī 2. eskadronu. Pateicoties laikā pienākušam papildinājumam, neizdevās pretinieka 15. un 10. janvārī

Virsnieku kursu pr-ks plkv. Bubinduss.
izdarītie mēģinājumi atsviest Latgales diviziju no Pitalovas rajona.
Uzbrukuma straujums pēc Daugavpils, Krāslavas un Pitalovas ieņemšanas mazliet atslāba. Tas tāpēc, ka mūsu karaspēkam turpmāk nācās darboties mežainā un purvainā apvidū. Virzoties lēni un neatlaidīgi uz priekšu, mūsu karaspēks tuvojās Rēzeknei. 20. janvārī landesvērs un Ventspils pulks (vidū ielīkušās — sk. scliēmu — dienvidgrupas kreisais flanks) jau bija piegājis Rēzeknei uz apm. 10 kilometriem, pie kam landesvērs atradās uz dienvidiem no Rēzeknes, abpus Rēze-knes-Daugavpils dzelzsceļam, bet Ventspils pulks uz rietumiem no Rēzeknes, abpus Rēzeknes-Krust-pils dzelzsceļam. Latgales div. labais flanks—Liep. pulks — atradās uz ziemeļ-rietnmiem no Rēzeknes,

Kara akadēmisko kursu vecāko virsnieku izlaidums (vidu kursu priekšnieks ģen. Radziņš).
Tā tad Rēzeknē esošais ienaidnieks bija apņemts no 3 pusēm. I'omēr tas šo rajonu aizsargāja visai sīvi, jo Rēzekne bija galvenais Latgales centrs un viņa zaudēšana būtu nepārprotams lielinieku neveiksmes apliecinājums un, otrkārt, te atradās ievērojami lielinieku kara meteriāli, bez tam šīs pilsētas iegūšana uzlabotu mūsu aizmugures dzelzs-ceļu satiksmi.
Tikpat cik ienaidniekam bija svarīgi Rēzekni paturēt, mums bija no svara to ātrāk iegūt.
21. janvāris, kad bija nolikta Rēzeknes ieņemšana. arī tiešām deva ļoti spožus panākumus, pie kam tieši Rēzeknes dēļ notika itkā sacensība starp landesvēru un Ventspils pulku. Landesvers straujā uzbrukumā, atdalīdams daļu savu spēku no sava galvenā uzbrukuma virziena — dzelzsceļu līnijas nogriešanas Rēzeknes aizmugurē — ar Hūna grupu 21. janvāra rītā iekļuva Rēzeknē kā pirmais. Pāris stundas pēc tam Rēzeknē ienāca Ventspils pulks. Dzelzsceļa nogriešanai izsūtītiem spēkiem (landes-vēra trieciendaļai) bija izdevies izvirzīties līdz Pokuminai (ap 12 klm. uz austrumiem no Rēzeknes), saņemot ap 300 gūstekņus un ložmetējus un c. kara materiālus, nodarot ienaidniekam lielus zaudējumus. Viņas labo flanku bija visai sekmīgi segusi landv. kav. un Barta nodaļa.
Ar šo veiksmīgo iebrukumu ienaidnieka aizmugurē mūsu fronte Šinī rajonā vienā dienā izvirzījās uz priekšu gar Krustpils-Rēzeknes-Ludzas dzelzsceļu pāri par 20 klm. Ienaidnieks šai rajonā bija pilnīgi satricināts.
Pēc Rēzeknes ieņemšanas mūsu fronte izlīdzinājās, iedobumu tanī vairs nebija, bet nebija vairs līdz ar to arī izdevīgu apstākļu, lai uzbrūkot vienā virzienā, apdraudētu ienaidnieka spēkus ar nogriešanu. Spēki bija izlīdzināti gandrīz par visu fronti, pāgrupēt tos bija grūti un arī etnogrāfiskās robežas vairs nebija tālu. Tāpēc uzbrukumi bija jāturpina taisni uz priekšu tādos virzienos, kā karaspēka daļas atradās frontē. Par uzbrukuma lielākām sekmēm labajā flankā un centrā nebija Šaubu: nevienu mūsu nopietnāku uzbrukumu ienaidnieks te nebija sjjējis apturēt. Vairāk bažu, kā jau no paša sākuma, modināja kreisais flanks — Jaunlat-gales (Pitalovas) — Žogovas rajons. Te ienaidnieks bija savilcis lielus spēkus, bet mūsu spēku pastiprināšana tur bija saistīta ar ievērojamām grūtībām.
Tomēr mūsu uzmanīgā un asā rīcība novērsa apdraudējumu un veselā rindā uzbrukumu ienaidniekam bija jāatzīst, ka viņa spēki mūsu frontē visai satriekti un kļuvuši cīņai maznoderīgi.
26. janvārī krita Ludza, kas jau divi dienas iepriekš uz 3 stundām bija atradusies mūsu Liepā-jas pulka eskadrona rokās. Ap šo laiku māsu spēki jau bija pienākuši tuvu pie mūsu etnogrāfiskām robežām un dažas vietas (kreisajā flankā Siguldas pulks) jau to sasnieguši. 30. janvārī Rēzeknes pulks un landesvērs jau bija sasnieguši Zilupi, Ro-
zanovas un Ruku sādžas rajonos, tā tad—ari mūsu uzbrukuma gala mērķi šinī virzienā. 1. februārī Zilupes krastus ar diezgan sīvām cīņām sasniedza arī Ventspils pulks un šinī dienā jau visa Kurzem. divizija. izņemot Jelgavas pulka labo flanku, atradās pie Zilupes. Tanī pašā dienā Zilupi sasniedza arī Latgales divizijas labais spārns. Tikai divizijas centrs vēl bija pāris kilometrus no uzstādītās robežas, kur ienaidnieks bija stipri nocietinājies. Pēc sīvākas cīņas, atsitot ienaidnieka stiprus uz-brumus Pitalovas virzienā, pēc pāris dienām ari Latgales divizijas visas vienības bija ieņēmušas armijas vadības norādīto līniju.
Pēc smagām neveiksmēm Latgalē, Padomju Krievija iesniedza mūsu valdībai pamiera piedāvājumu. Pēc šī pamiera noteikumiem abām pusēm bija kaja darbība jāpārtraucT. februārī pīkst.
12. Latvijas armija paliek pamiera iestāšanās brīdī ieņemtas pozicijās, bet Pad. Krievijas armijai
10 dienu laikā jāatiet 5 klm. no šīs līnijas uz Krievijas pusi. Vienojās, ka pamiers jātur visnoteiktā slepenībā. Mūsu karaspēks par pamiera noslēgšanu nezināja.
Pamiera noslēgšanas brīdī Latgales frontē atradās Kurzemes, Latgales un Vidzemes divizija (pēdējā bez 6. Rīgas pulka, kas līdz Zemgales div. formēšanās nobeigšanai palika Rucavas-Palangas rajonā), Latgales partizāņu pulks, landesvērs, poļu karaspēks un atsevišķās teciiniskās vienības. Pamiera līgums noteica, ka mūsu karaspēks ieņem sekošu līniju: Osvejas ezers—Siņajas upe (Zilupe) līdz Gortanovas sādžai. Tad—Utkina-Dulova-l a-rakanova-Varkova Gračkova Gora Gorodišče -Krauj i-Si upaņi-Rubencova-KutleŠi.

Ministru prezidents K. Ulmanis un Pad. Krievijas militārais priekšstavis noskatās
mūsu armijas parādē.
Tomēr, visu pamiera laiku mūsu karaspēkam nācās ienaidnieku piespiest iziet no neitrālās joslas, vai arī atsist viņa uzbrukumus. Tādēļ pamiera laikā uz Latgali pārsvieda arī 6. Rīgas pulku un tikko saformēto Zemgales diviziju (Dobeles pulks ieradās 25. aprīlī, Bauskas pulks dienu vēlāk, Aizputes — jūlijā), pulkv. Dankera vadībā. Tagad mūsu pulku darbība Latgales frontē izpaudās biežos izlūku gājienos un vairāku ienaidnieka uzbrukumu likvidēšanā.
1920. g. 16. aprilī sākās miera sarunas ar Padomju Krieviju. Mieru noslēdza tā paša gada 11. augustā, Rīgā.
Ar šo aktu noslēdzās Latgales un līdz ar to ari visas Latvijas atbrīvošana no svešas, mūsu tautai un valstij naidīgas varas.
Latvijas karaspēka vienību rašanās ārpus Latvijas ir viena no latviešu bēgļu gaitn epizodēm. Latviešu bēgļus, kara vilnis un krievu politika, izkaisīja pa visu Krievijas impērijas grūti aptveramo līdzenumu, no Daugavas krastiem, kur šie bēgli uzsāka savas gaitas, līdz. Klusajam okeānam, kura ostās beidzot daudzi no viņiem meklēja kādu kuģi, lai atgrieztos dzimtajā zemē. Kad viņi uzsāka savas gaitas, tie nevarēja iedomāties, ka iet uz rītiem, lai atgrieztos no vakariem, ka pilns riņķis ap zemes lodi Ints daudziem jaapiet, lai atgrieztos pār to sliegsni, par kuru tie izejot pārkāpj. Daudzi, ļoti daudzi šo sliegsni arī vairs neatrada. Tomēr ilgas pēc viņa saistīja tos vienu pie otra grūtajā ceļā, pat tad. kad tie bija tūkstošām verstīm viens no otra. Cerība atgriezties un griba jau tūlīt ko darīt savus tautas un zemes labā viņus saveda vienkopus arī divās lielākās karaspēka vienības, kuras mēs te dažos vārdos pieminēsim.

Latvijas karaspēka vienības ārpus Latvijas. Troickas un Imantas pulks

1918. g. sākumā visu Latviju ieņēma Vācija. Latvju tautas citkārtējais lepnums — latviešu strēlnieki — kļūdami par Krievijas sarkanās gvardes sastāvdaļu, bija pagriezuši latvju tautai muguru un padevīgi kalpoja ar miesu un asinīm jaunajiem Krievijas varas vīriem. Uz latvju tautu krita apvainojums, ka tā par lielinieku varas vīru atmestu treknāku maizes kumosu un zābaku pāri ir gatava slepkavot un aplaupīt visu. ko vien tai maizes devējs pavēl.
Bet mēs jau agrāk minējām, ka daļa to strēlnic ku, kas aizplūda uz Krieviju, palikdama uzticīga savai nacionālai sajūtai un pienākuma apziņai, meklēja ceļus, kā izkļūt no krievu pilsoņu kara katla un atgriezties dzimtajā zemē, lai būtu palīdzīgi tai un savai tautai.
Lai atspēkotu pret latvjiem vērstos apvainojumus, strādāja P. N. Pad., strādāja daudzas citas organizācijas un atsevišķas personas, un starp cilu. arī Samāras latv. organizācijas jūlija beigās noturēja sapulci, kas protestēja pret latviešu tautas apvainojumiem un izteica gatavību vēl vienmēr turpināt cīņu pret svešu varu, kas bija iebrukusi Latvijā, t. i. Vāciju. Latviešu balsi atbalstīja čeclīi.

Divizijas štāba. Vidu, pirmā rindā: div. komandieris ģen. Goppers no ,ia pa labi — div. k-ra palīgs p!k Priede.
pa kreisi — div. štāba pr-ks plkv. Bachs.
Nolēma organizēt latviešu karaspēka vienības, latv ju-čechii-krievu kopējai cīņai pret Vāciju. un augusta beigās Samāras latviešu sapulce, kur piedalās arī čecliu priekšstāvji ievēl organizācijas komisiju jaunu nac. latviešu karaspēka vienību dibināšanai. Šīm vienībām būtu jāatrodas Krievijas satv. sapulc. rīcībā. 1918. g. 1. oktobrī attiecīgās krievu varas priekšstāvis (Samāras apgabals tad vēl nebija lielinieku rokās) ģen. Galkius parakstīja pavēli latviešu bataljona formēšanai Tro iekas pilsētā. Par bat. k-ri organ. koni. bija izraudzījusi pazīstamu strēln. pulku virsnieku kapi. P. Dardzanu. 14. oktobrī kapt. Dar-dzans paraksta pavēli par latviešu bat. nodibināšanu.
Sakarā ar pretī ieliņ iecisko krievu politiku nepārprotamu nosvēršanos uz vienotās un nedalītās» Krievijas centieniem. Omska bij. Sib. un Urālu latv. nac. padome noslēdz līgumu ar čeclui-slovaku nacion. padomi. Līgumā čechi apņemas pabalstīt latviešu patstāvības tieksmes un uzņemas latv. nac. karaspēka organizēšanu. Laiv. karaspēks atrodas zem čcclm virskomandas un izpilda Sabiedroto armiju vadības dotos rīkojumus. Čecho slovaku nac. padome sedz latvju karaspēka uzturēšanas izdevumus un rūpējas arī par viņu pārvešanu dzimtenē.
Samāras sap. izvēlētā org. komiteja nodeva savas pilnvaras latv. nac. padomei Omskā. Karaspēka vienību org. lietu pārzināšanai šī padome nodibināja kara lietu nodaļu 5 personu sastāvā. 1919. g. 31. janvāra jaunformējamais latviešu bataljons saka saņemt visus apgades veidus no Če-cbo-slovaku karaspēka intendantūras.
1919. g. janvārī Sib. latv. nac. pad. kara nodaļu pārvietoja uz Vladivostoku. kur par nod. p-ku iecēla otras latv. karasp. vienības — Imantas pulka — k-ri pulkv. Kureli. bet viņam t. ff. rudenī aizbraucot uz Latviju kapi. J. Briedi. Kara nodaļas pr-ks bija arī visu Sib. latv. karaspēku vienību kopējais pr-ks. Vēlāk šīs nodaļas Dr-ks palika par kara lietu pārzini pie Latvijas Pag. valdības priekšsiāvja Sibirijā un Tālos au-strumos. Bez kara lietu pārzina pie pēdējā pastāvēja arī kolektīvs orgāns Kara Padome.
1919. g. februāra beigās Sibirijā ieradās fran-011 ģenerālis Žanēns. kura padotībā pārgāja visas nac. karaspēka daļas, tā tad arī latviešu vienības. Troickas latv. bataljonu piedalīja krievu faiekas korpusam kā frnneu ģenerāļa pārziņā atrodošos atsevišķu vienību. Par šī korpusa štāba pr-ku bira ģen. Goppers. 1919. g. 19. aprilī Troickas bat. dabūja pavēli piedalīties nemieru apspiešanā Kustami jas apriņķīŠim uzdevumam norīkoja 120 str. un 7 virsu. kapt. Briesmas vadībā. Uzdevums ilga veselu mēnesi un komanda, nogājusi apm. 800 klm.. 29. maijā atgriezās Troickā.
1919. g. pavasara beigās Urālu pretliclinie-ciskā frontē iestājās lūzums par labu lieliniekiem. Lielinieku armija tuvojās Troiekai. Latviešu bataljons t920. g. 25. jūli jā atstāja pilsētu kā pēdējā pretī, karaspēka vienība un. tā kā lielinieki jau bija nogriezuši dzelzsceļa līniju, devās uz austrn-
miem kājām. No Troickas līdz Makušinai, pāri par 500 klm., b-ons nogāja kājām. 21. sept. bataljons nokļūst Krasnojarskā, kur to ģen. Žanēns piekomandē 3. čecho-slovaku divizijai un uzdod apsargāt dzelzsceļa līniju uz rietum. no Krasno-jarskas, Kačas un Belidevo stac. rajonā. Ap šo laiku bat. pārņem savā rīcībā arī Sib. latv. laikraksta «Brīvais Latvis» izdošanu, tā veikdams nacionālās vienošanas un audzināšanas darbu neti-kai savās rindās vien.

Divīzijas štābā. Vidū, pirmā rinda: divizijas komandieris ģen. Berķis, no viņa pa labi — div. štāba pr-ks plkv. Kurše. pa kreisi — div. int. ģen. Zviedris.
Oktobra beigās bat. nodod apsargāt dzelzsceļa līniju no jenisejas līdz Kļukvenajai, ko tas izpilda no 5. nov. 1919. g. līdz 1919. g. beigām. Janvāra mēnesī bataljons, sakarā ar Kolčaka armijas atkāpšanos, turpina virzīties uz austrumiem, tomēr kāda daļa (ap 300 vīru) bataljona sastāva netic vairs atiešanas iespējai un no Kļukvenajas rajona izklīst pa apkārtējām sādžām. Uz šo soli tos pamudina kaimiņos esošo poļu div. daļu padošanās lieliniekiem. Lielākā bataljona daļa tomēr paliek sava vienībā un janvāra beigās nonāk līdz Ņižņeudinskai, kuru no visām pusēm tomēr jau paspējuši ielenkt lielinieku spēki. 29. janvāri še norisinās nopietna kauja, kuj'ā Troickas bat. cieš lielākus zaudējumus: 27 kritušus un 204 ievainotus un apsaldētus un 22 kritušu gūstā (līdz ar šo strēlnieku ģimenēm). 23. aprīlī bataljons pēc lielām grūtībām, pazaudējis visu savu mantu, nonāk Harbinā, kur vietējā latviešu kolonija tam, kā «pirmām Latvijas brīvošanas bataljonam ceļā uz Latviju», pasniedz retas sirsnības apdvestu adresi.
Še Harbinā bataljons saņem arī ģen. Žanēna atzinības pilnu pavēli, kas nobeidzas ar vārdiem: «Poļu divizijai sabrūkot strēlnieki un virsnieki, neskatoties uz grūtībām un zaudējumiem kaujās, pratuši izlauzties cauri ienaidnieka ķēdei un turpināt atkāpšanos ar čeclīo-slovaku palīdzību.
Ar šo 6000 klm. garo atkāpšanos cauri visai Āzijai, kurai nav līdzīgas visā kara vēsturē un kuras grūtības sapratīs visi, kas pazīst Sibiriju, bataljona kaļ-a vīri izpelnījušies visu cienību, tāpat kā viņu vadonis, kas pratis viņus izvest caur tik-daudz šķēršļiem.»
13. jūnijā bataljons nonāk Vladivo.stokā, kur sagatavojas aizbraukšanai uz dzimteni. Bataljona šinī brīdī skaitās 97 virsnieki, 7 k. ier.. 2 ārsti, 109 instruktori un 318 strēlnieki, pavisam 732 karavīri.
1920. g. 3. oktobrī bataljons pienāk Liepājā, tad 6. oktobrī — Rīgā. 28. okt. bataljonu ieskaitīja Latvijas armijas sastāvā un pārdevēja par Latvijas strēlnieku pulku. Pulks ietilpst robežsargu divizijā, bet pēdējo izformējot pārorganizē arī
pulku un ieskaita to kā 2. bataljonu Aizputes kājn. pulkā.
Ap to pašu laiku, kad par Troickas latv. bataljona formēšanu sāka rūpēties ap Urāliem izkaisītie latvji. Tālos austrumos atrodošies latvieši bija nodibinājuši savu centrālo biroju un arī stājušies pie latviešu karavīru vienību dibināšanas. Par jaunorganizējamā pulka komandieri cenfr. birojs
1918. g. 14. nov. iecēla pulkv. Kureli, nosaucot pulku Imantas vārdā. Pirmā pavēle jaunajam pulkam dota 1. dec. 1918. g. Pulka formēšanas darbi noritēja ārkārtīgi grūtos apstākļos jau. pirmkārt, daudzvaldības (krievi, franči) un zināmā mērā arī bezvaldības dēļ. Bez tam uz pulku skatījās ar aizdomām, kurām deva pamatu dažādu krievu «atamanu» armiju formēšanas avantūras, komunistu aģitācija, sacelšanās un t. t. Krievu vienības latviešus neatlaida, bei brīvprātīgo vākšana, milzīgo Sib. attālumu dēļ. bija loti apgrūtināta. Pulka formēšana notika Vladivostokā. kur darbojās arī centrālais birojs. Tikai pateicoties centr. biroja izsūtīio emisāru enerģijai, pārvarot ļoti lielas grūtības un krievu iest. pretestību, izdevās sadabūt vienkopus pāris simtus latvju karavīru. Tā
1919. g. 1. aprīlī Imanlas pulkā skaitījās 41 virsnieks un 196 kareivji. Viens no sāpīgākiem atgadījumiem brīvprātīgo vākšanā bija tā saucamā Bočkarevas traģēdija:
1919 g. 13. martā, Imantas nulka brīvorātīgo vācējs Pēteris Čanka veda no Černajevo-Seiskas rajona latviešu ko'onijām pa Amūras dzelzsceļu uz Vladivostoku Tmantas pulkam 31 brīvprātīgo. Amūras dzelzsceļa austrumu josla tanī laikā atradis Japāņu karaspēka kontrolē un apsardzībā. Blakus dzelzsceļam operēja krievu karaspēks, kas bijis latviešiem naidīgs. Krievu komandieris telegrafējis japāņu divizijas komandierim un pēdējais Bočkarevas stacijas komandantam, lai apturot vilcienu, jo viņā braucot komunisti, kas gatavojoties uzbrukt stacijai. Japāņiem jau vairāk reizes bij pienākušas ziņas, ka komunisti gatavo jaunu uzbrukumu, jo netālu no šejienes tie nesen bija uzspridzinājuši tiltu pār Sejas upi Bočkarevas stacijas komandants, japāņu armijas kapteinis, kura rīcībā bijusi rota kareivju, ielencis vilcienu. Braucēji pa lielākai daļai bijuši bēgļi un nevērsuši uz sevi japāņu aizdomas, bet 32 latviešu brīvprātīgie atgādinājuši tiem komunistu nartizānus: janāņi tos arestēiuši un nošāvuši. Kad šis .«radījums kļuva zināms Sibīrijas latviešu nacionālai padomei, viņa ierosināja lietas izmeklēšanu un iesniedza Vladivostokā dzīvojošam iaoā-r&amp;gt;’ diplomātiskam pārstāvim prasību, izmaksāt kri-t"š0 pakaļpalieēiiem pensiju. Tapāņu valdība iz-+~ir.,ļ savu nožēlošanu nar bēdīeo Pārpratumu Beizē ar to viņa iemaksāja Latvijas valdībai 172 800 jenas, izsniegšanai nošauto latviešu piederīgiem.

Pulkam Vladivostokā bieži nācās pārciest dažādas epidēmijas (tifu. cbolieru. eliolerinu). ka« plosījās Vladivostokā un tās tuvākā apkārtnē, šīs ^pidēmiīas prasīja vairākus uputus. kas guldināti VLulivostokas latviešu karciviu brāļu kapos. Ni-kolajevas prospekta un Maskavas ielas krustoju-mā.
Savā pastāvēšanas laikā Tmantas pulks iznil-dīia garnizona dienesta pienākumus VLadivostok». Pidku bez tam vēl nodarbinaia dažādās dienesta gaitā«• starptautiskās militārās policiias patruļās sabiedroto kara materiālu sūtījumu pārvadāšanai Kolčaka armiiai. sabiedroto kara materiālu apsargāšanai u. t. t.
1919. g. 31. decembrī nulkā bij vislielākais kareivju sastāvs: 74 virsnieki un 1114 kareivji kopā 1188 karavīri, pēc tam tas dažādu iemeslu dēl samazinātās. Kad 1920. g. 1. februārī Aladivostoka krita Kolčaka valdība un vara pārsrāia vietējo Pašvaldības iestāžu rokās, no pulka aizgāja 2 &amp;lt;’oia« kareivju ar visiem ieročiem un apģērbu. Daļa no aizgājējiem cerēja nokļūt ātrāk Latvijā, bet citi to darīja, klausīdami lielinieku aģitatoriem. Cik pulks zaudē ia kareiviu skaita ziņā. tik viņš atkal mantoja labuma ziņā. jo pulkā palika vairāk nosvērtie, apzinīgākie.
Pulks nepilnos divos pastāvēšanas gados pārdzīvota 3 komandieru maiņas: pulkv. Kureli. majoru Pone, kapt. LobeOzolu un Groskaufmani.

Pārvaldes pr-ks ģen. Airē.
(Bij. arni. koni. šUība pr-ks īso 7. 111. 2r&amp;gt;. — •. III. ?".i
Pēdējam piekrita gods Imantas pulku pārvest dzimtene.
Pulks uz Latviju izbrauca trijās partijās. Pirmā pariija — 32 virsnieki un 253 kareivji — izbrauca no Vladivostokas 2b. februārī 1920. gadā un nokļuva Latvijā 1. maijā. Otrā partija. 465 kareivju sastāvā, izbrauca 23. marlā un ieradās Rīgā 21. jūnijā. Pēdējā partija. 15 atlikušie iman-tieši. troiekieši, viņu ģimenes u. c. (ap. 120 cilv. kopskaitā), brauca uz Latviju ar tvaikoni Branderi-burg un ieradās novembpa sākumā.
Imantas pulku, pēc ierašanas Latvijā, izformēja. Pulka karavīrus pa daļai demobilizēja, pa daļai sadalīja starp cilām karaspēka daļām. Daļa viņu tomēr vēl paspēja ņemt dalību Latgales frontes aizstāvēšanā līdz. miera līguma noslēgšanai.
Jāatzīmē arī. ka tāpat, kā Troickas bataljona, tā Imantas pulka organizētāji rūpējas par latviskās komandēšanas valodas un militārās terminoloģijas izkopšanu. 1919. g. sākumā, kad Vladivo-stokā ieradās Sibirijas nacionālās padomes kara nodaļa, šis darbs apvienojās vienā vietā. Te arī izdoti pirmie latviešu kara dienesta nozaru reglamenti, starp tiem 2 drukātā veidā: 1) «Aktīvā dienesta noteikumi» (izdoti 1919. g. augustā) un
2) «šaušanas noteikumi» (1919. g. septembrī). Abus reglamentus sastādījis un izdevis (no krievu valodas latviskojis) kara lietū pārzinis pie Latv. Pag. Vaid. priekšstāvja Sib. un Tāl. Austr., tos pieņēmusi kara padome un apstiprinājis Latv. Pag. vaid. priekšstāvis. Bez šiem drukātiem ierindas un šaušanas reglamentiem bija pārstrādāti latv. valodā arī daži citi regl.. kas izplatīti litografētā veidā.
Pirmie latvju kara dienesta reglamenti tā tad radušies tālu ārpus Latvijas. Šī apstākļa dēļ arī viņi nebija pieietami Latvijā, kurai kara darbības steiga tad vēl neļāva nodoties šim darbam. Šo reglamentu nozīme tāpēc arī ierobežojas tikai ar Sib. un Tāl. austrumos esošām 2 latviešu karaspēka vienībām. Latvijā tic nekad nav pielietoti. Tomēr darbs, kas viņu izstrādāšanā pielietots, nav gājis ffluži zudumā un šis tas no viņa kļuva par atvieglojumu mūsu xnil. terminoloģijas nodibināšanā.
Tas pats sakams arī par abām Saratovā un Vladivostokā radušamics latvju karaspēka vienībām. Tiešā Latvijas izcīnīšanā gan viņām piekrita visai maza nozīme: viņas ieradās Latvijā jau pēc miera noslēgšanas vai arī tad. kad faktiski kara darbība jau bifa gandrīz izbeigusies. Tomēr kara darbībai nekad nevar paredzēt galu: tikpat labi. kā šīs vienības ieradās tad. kad tā jau bija beigusies. viņu ierašanās moments varēja sakrist arī ar kādiem jauniem pārbaudījumiem, kad viņu palīdzība būtu ļoti lielā svarā. Šo vienību idejisko un faktisko organizētāju, kā arī visu viņu karavīru labā griba — apvienoties savas tautas tiesību izcīnīšanai un viņas cieņas uzturēšanai, griba kas radusies mūsu tautas vissmagākā piemeklējuma laika. ir un paliks kā liela u’i svēta patriotisma apliecinājums. Bez tam nav jā,aizmirst, ka šīm vienībām bija arī ļoti liela praktiska nozīme: tās sapulcēja vienkopus, deva iespēju nepazust savai tautai un. varbūt, nepazust arī pavisam, tūkstošiem latvju vīru. Saturēti vienkopus, tic atrada uzturēšanās iespēju. var“ja sevi aizsargāt un atgriezties savā zemē. Bez šīm vienībām lielum lielā daļa viņu. bez šaubām, būtu pazudusi un liela daļa vēl šodien klīstu svešumā, nezinādama kur atrast pajumti un kā nokļūt mājās.

ARMIJAS IZVEIDOŠANĀS MIERA LAIKĀ Demobilizēšanās un jaunā kontigenta nodibināšana

Mūsu armiju savu skaitlisko maksimumu sasniedza 1920. g. februāra sākumā (ap 75.000 vīru). Tā kā ap to pašu laiku bija arī veikts armijas galvenais uzdevums: mūsu zemes iztīrīšana no ienaidnieka un sasniegta latvju tautas etnogrāfiskās robežas. tad no šī paša laika sākās arī pakāpeniska armijas samazināšana, atsvabinot vispirms no dienesta gados vecākos un ari tos, kas vēl bija par jauniem, lai viņu sajūsma spētu izturēt ilgākus pārbaudījumus un notikumiem nabagākus ikdienas apstaklus. Tāpēc jau tūlīt pēc Golca-Bermondta spēku sakaušanas un padzīšanas no mūsu valsts robežām, armijas virspavēlnieks atrada par iespēju atsvabināt no armijas rindām tos instruktorus un kareivjus, kas vecāki par 35 vai jaunāki par 18 gadiem. Pēc Latgales atbrīvošanas, lauku darbiem tuvojoties, armijas virsp. atkal atsvabināja 1884., 1885. un 1901. g. dzimušos.
Pēc miera noslēgšanas ar Pad. Krieviju un abpusējas miera līguma ratificēšanas armijas samazināšana ievērojami paātrinājās. Tomēr kara stāvoklī armija palika vēl līdz 1921. g. 1. aprīlim. Ar šo dienu izbeidzās armijas virspavēlnieka pilnvaras un armija pārgāja miera stāvoklī, t. i. miera laika iekārtā un miera laikam paredzētos vienību štatos. Armijas virspavēlnieks un lielā daļa cīņu veterāņu atstāja armijas rindas, kas tagad pievērsās gados jaunāko pilsoņu apmācībai tam brīdim, kad mūsu valsts būs atkal aizstāvama ar ieročiem, un to militāro piedzīvojumu sistematizēšanai un izmantošanai, ko pieredzējuši mēs paši vai citi. Līdz 1923. gadam vēl turpinājās armijas samazināšana, blakus tam iesaucot dienestā un apmācot tos, kas atrodas kapa dienestam noderīgos gados, bet atbrīvošanas karā. dažādu iemeslu dēļ (piem. atrodoties ārzemēs) nebija piedalījušies vai arī nebija nokalpojuši pietiekošu laiku.
1923. g. 17. jūlijā Saeima pieņēma kara klausības likumu, kas (līdz ar vēlākiem papildinājumiem) nosaka visu pilsoņu pienākumus valsts aizsardzībā un šo pilsoņu tiesības.
Saskaņā ar šo likumu visiem vīriešu kārtas Latvijas pilsoņiem no 17. — 50. dzīvības gadam, bet virsniekiem un kara ierēdņiem līdz 55 dzīvības gadam jāņem dalība valsts aizsardzībā.
Miera laika mūsu bruņotais spēks sastāv no
I) aktīvā karaspēka, 2) atvaļinātiem līdz turpmākam rīkojumam. 3) rezerves un 4) zemes sargiem.
Aktīvais karaspēks sastāv no armijas un flotes. Armija un flote sastāv no pastāvīgā sastāva jeb kadra — štatos paredzētā skaita virsnieku. sanitarv irsnieku, karaspēka garīdznieku, kara ierēdņu, virsdienesta instruktoru un kareivju un karaspēka techniķu — un no tiem pilsoņiem, kas iesaukti obligātoriskā aktīva kara dienesta izpildīšanai vai arī tanī iestājušies brīvprātīgi.
Līdz 1931. gadam, lai nolīdzinātu iesaucamo skaitu, 1929. g. iesauca pilsoņus, kas dzimuši laikā no 1907. g. 1. jūlija līdz. 1908. g. 1. aprīlim, bet 1930. g. iesauks pilsoņus, kas dzimuši laika no 1908. g. I. aprīļa līdz 1909. g. 1. janvārim.
Ar 1931. gadu iesauks tos pilsoņus, kas iesaukšanas gadā līdz 1. janvārim sasnieguši 21 gadu vecumu.
Obligātoriskā aktīvā kara dienestā neiesauc tās personas, kam kara klausības likums, vn.iu amata dēļ. to paredzējis, vai arī kain likums, viņu noziedzīgās darbības dēļ, atņēmis tiesību kalpot armijā un flotē.
Obligātoriskā aktīvā ka pa dienestā pilsoņiem jānodien tagad 15 mēneši, bet kara minisfrim tiesī-ba viņus aizturēt, pēc vajadzības, vēl uz 3 mēnešiem.
Obligātoriskā aktīva kapa dienesta karavīriem izdienā neieskaita to laiku1, ko tie pavadījuši dezer-

Pulkvedis liamats.
Bij. armijas virspavēlnieka štāba pr-ks no 29. X. 20. — i. IV. 21 ļr.; bij. galv. štāba pr-ka I. palīgs un ģeod.-top. daļas priekšnieks.
tēšanā, patvaļīgā prombūtnē, arestā vai apcietinājumā, ja arests nav uzlikts kā disciplinārsods vai tiesa nav apcict nāto attaisnojusi.
Ja karavīrs pieder pie ticības, kas svētdienas vietā svēta kādu citu dienu, tad uz viņa vēlēšanos viņu atsvabina no kara dienesta pienākumu izpildīšanas šinī dienā, bet par to viņa izdienas laiks obligāto riskā aktīvā kara dienestā pagarinams par 3 mēnešiem.
Obligātoriskā aktīvā kara dienesta laiks ir i'saks nekā daudzās citās armijās. Arī pie mums sākumā tas bija ilgāks un to varē ja saīsināt tikai tāpēc, ka mūsu pilsoņi izrādījuši lielu centību kareiviskā apmācībā.
Labāka un rūpīgāka piisoņu apmācība kara dienestam ir nevien visas valsts, bet arī katra apmācamā labums, jo labāk apmācīts karavīrs nevien vieglāk pārspēs ienaidnieku, bet pratīs labāk novērst briesmas arī pats sevim.
Pēc obligātoriskā aktīvā dienesta izpildīšanas pilsoņi 3 gadus vēl skaitās par atvaļinātiem līdz turpmākam rīkojumam un tie atrodas kaj-a ministra rīcībā.
Pēc tam tic. līdz pilnam 40 gadam, skaitās rezervē. bet līdz pilnam 30 gadam — zemes sargos.
Vadība un organizācija.
Saskaņā ar mūsu satversmi, bruņoto spēku augstākais vadonis ir Valsts Prezidents. Bruņotā spēka pārvaldīšanai, apgādāšanai ar visu nepieciešamo, viņa un valsts sagatavošanai karam. darbojās k a r a m i n i s i r i j a. Kara ministrijas priekšgalā atrodas viens no ministru kabineta locekļiem — kar a ministrs, kas ir atbildīgs par savu darbību min. prezidenta un Saeimas priekšā un līdzparaksta Valsts Prezidenta pavēles armijai un flotei.
Kara ministrija sadalās divos lielos nogrupējumos: no vienas puses, kara ministrim tieši padotās ministrijas pārvaldēs (budžetu un kredītu, galv. intendantūras, bruņošanas, dzīvokļu, sanitārā un kara tiesu pārvaldēs), kara virstiesā un tiesā un, no otras puses, caur armijas k o-m a n d i e r i) kara ministrim padotās armijas un flotes vienībās ar viņu štābiem, centrāliem štābiem, kara mācības iestādēm un kara apr. pārvaldēm.
Mūsu kara ministrijas iekārta vēl nav Saeimā apstiprināta, kāpēc tā pamatojas uz dažādiem nosacījumiem un praktiskā ceļā nodibinājušos kārtību. Tomēr tā jau izveidojusies tiktāļu, ka lielāki grozījumi pēc būtības viņā nav domājami.

Artilērijas inspektora štābs (vidū, pirmā rindu artilērijas inspektors ģen. Kalniņš, pa kreisi artil. insp. štāba priekšnieks plkv. Fogelmans)
Armijas komandieris ir armijas un flotes tiešais priekšnieks, viņu pārvaldītājs un ko-mandētājs. Viņš ir atbildīgs par to apmācību un gatavību karam.
Armijas k-ra rīkojumu sagatavošanai. tālāk nodošanai un sekošanai pastāv viņu izpildīšanai armijas štābs ar armijas štāba priekšnieku priekšgalā. Armijas štāba priekšn. padots tieši armijas komandierim. )
) līdz 192-t. g. 23. februārim armijas komandiera amata nebija. Karaspēks, apmācības un disciplīnas uzturēšanas ziņā. tad bija padots karaspēka inspektoram. Par karaspēka inspektoru no 1921. g. 26. aprīļa līdz 1924. g. 2S. februārim bija ģenerālis P e n i k i s. 1924. g. 25. februāri nodibināja armijas komandiera amatu. Par armijas komandieri no 1924. g. 28. februāra līdz 1928. g. 25. aprīlim bija ģenerālis Radziņš. No 25. aprīļa armijas komandieris ir ģenerālis Peniķis.
) Armijas štāba. resp. armijas k-ra štāba priekšnieki bijuši: ģenerālis Buivids (1924. 29. febr. — 1925. g. 7. martam); ģen. A i re (1925. g. 7. marta 192T. g. 4. martam). No 1927. g. 4. inr.rl'.'. štābs priekšnieks ir ģen. Kalējs.

Ģeneralis Buivids.
Armijas k-ra štāba pr-ks no 29. II. 24. 7. III. 25. g., vēlāk akadēmijas kursu pr-ks.
Armijas štābs savas tagadējās visu mūsu armijas dzīvi aptverošās funkcijas ir attīstījis pakāpeniski. līdz ar armijas komandiera amata izveidošanos.
Likvidējot armijas virspavēlnieka štābu, pēdējā funkcijas, atkrītot tīri operatīviem uzdevumiem. uzlika galvenām kārtām jaundibinātam Galvenām štābam. Galvenā un Ģenerālštāba posteni gan bija jau pastāvējuši arī pirmatnējā Apsardzības ministrijas iekārtā, līdz V irspavēlnieka štāba nodibināšanai, tomēr kā speciālas pārvaldes tie nebija izveidojušies. Galvenā štāba priekšniekam tasad uzdeva izpildīt arī Karaspēka inspektora amatu.
Galvenā štāba priekšniekam tā tad kādu laiku vajadzēja vadīt nevien dienestā esošā karaspēka sastāva dienesta gaitas, organizHeiias. komplektēšanas. atvaļināšanas, mobilizēšanas un kara mācības iestāžu pārzināšanu, bet arī armi-ias apmācību, rūpēties par viņas sagatavošanu karam, dislokāciju, apbmnoiumn. nogādi, ka ar! būt nomodā par viņas ikdienas darbu.
Iedziļinoties šinī plašaiā nu visai atbildīgā darbā izrādīiās nepieciešamība nodalīt tās funkci-i.as. kas attiecas uz karaspēka sagatavošanu kau-ias darbībai un kauias a'atavības nodrošināšanu sevišķā amata, lai io iznildošā nersona pilnā mērā varēfu nodoties karaspēka audzināšanas un vadības darbam.
To ievēroioL 1924. sr. 23. februārī Valsts Prezidents Karaspēka inspektora vietā nodibināja Armijas komandiera amatu, līdz ar to Armijas k o m a n d i e r a š t ā b a ra nododot t^s daļas, ko līdz tam pārzināja Galvenā štāba priekšnieka 1. palīes tin kas attiecas uz karaspēka apmācību un operācijām.
Tāda reorganizācija lielā mērā veicināja armijas kaujas spēju pacelšanu. Armijas koman-dieram. netraucētam ar administratīvās dabas jautājumiem, bija dota izdevība sava patstāvīgā štāba darbību piegriezt vienīgi uz armijas sagatavošanas jautā jumam.
Šogad izdarītā reorganizācija galveno štābu pilnā mērā pievienoja Armijas komandiera štābam, nosaucot pēdējo par Armijas štābu. Ar to

Kaj-a apriņķa parvaldes darbinieku grupa.
Vidū pārvald. pr-ks pulkv. Lassmanis.

Ārsts ģenerālis Sniķers, Kapa sanitārās pārvaldes pr-ks.
panākta tagad vispusīgāka armijas dzīves koncentrēšana vienās pastāvīgākās rokās, kas dod lielāku iespēju armijas un flotes vienveidīgai izaudzēšanai bet līdz ar to, protams, ievērojami pavairo arī armijas komandiera un štāba priekšnieka pienākumus. Pēdējam tāpēc dots vēl otrs palīgs.
Pats par sevi saprotams, ka nav iespējams atklātībai nodot to darbu, ko mūsu bruņotā spēka sagatavošanā veikušas ierindas vienības un attiecīgās iestādes savā tagadējā vai agrākā veidā. Neviens nevar nesaprast, ka armijas darba vissvarīgākā un sarežģītākā daļa norit tur, kur veido un veidojas mīlsu aizsardzību spēka dzīvais pamats un nesējs, pats ka pavirs. Šis darbs prasa lielas zināšanas, lielu uzcītību un īstu labvēlību un mī-lesi i bu no tiem. kas veido, prel tiem. ko veido. Virsniekam un instruktoram tur jā būt labam karavīram un labam paidagogam vienā laikā. Visdažādāko noskaņu un spēju jaunekļi tiem jāpārvērš par savu valsti aizsargā! protošiem un aizsargā! g r i b o š i e m vīriem. Kāds būs šī darba panākums, to rādīs visā pilnībā tikai nopietnāks pārbaudījuma bridis, no kāda mēs vēlētos redzē! mūsu tautu un valsti pasargātu uz ilgiem laikiem. Bet ka šis darbs sola panākumus, to liecina uzticība, kādu mūsu kareivji

K.ipa apriņķa parvaldes darbinieku jrmpa.

Pārvaldes pr-ks ģen. Ruškevičs.
ieguvuši sabiedrībā un kas ir labākā viņu morāliskā vērtīguma apstiprinājums, to liecina arī viņu pieķeršanās dienestam un tā cieņa, ko musu karavīrs kā sava uzdevuma pratējs ieguvis arī citu valstju karavīru acīs. Par to dod liecību arī jau minētais mūsu armijas pieskaitījums labākām l'.i-ropas armijām dažu citu valstju oficiālās informācijas kopojumos. Mēs turpmāk īsumā apskatīsim tāpēc vispārīgos vilcienos tikai dažus tecini, vienību, apmācības, apgādību un sanitārijas nokārtošanas jautājumus. Nav arī nekāds noslēpums, ka mūsu armijas lielākās vienības miera laikā ir divizijas. kas pie mums nosauktas pēc apgabaliem. Teclmiskā divizija sastādās no teehniskā karaspēka vienībām. Diviziju priekšgalā atrodas d i v. k-ri ar viņu rīcības orgāniem diviziju štābie m. Artilērija, kas neietilpst diviziias sastāvā, apvienota artilērijas inspektora padotībā, kura rokās atrodas arī visas artilērijas speciālās apmācības vadīšana. Kā rīcības orgāns pie viņas pastāv arti 1. inspektora š t ā b s.
Kara laikā mums kara flotes vienību nebija, bet mēs tikai izpalīdzējāmies ar dažu ivaikonīšu apbruņošanu. Tagad mums ir arī kara flote un tā apv ienota vienā e s k a d r ē. eskadres komandiera vadībā.
Pēdējais, tāpat kā diviziju k-ri un artilērijas inspektors, padots tieši armijas komandierim.
Apmācībā.
Mūsu brīvības cīņas bija sīvas un mūsu apstākļos visai grūtas. Bet mūsu zaudējumi viņās nebija lieli, jo mūsu vienības visumā bija uzmanīgi un labi vadītas.
Kara māksla iet nemitīgi uz priekšu, tāpēc arī miera laikā armijai ir ļoti daudz jāstrādā, lai tā kara laikā gūtu panākumus, nebūtu veltu zaudējumu un lai to. cik mūsu armija būs skaitā mazāka par mūsu iespējamiem pretiniekiem, atsvērtu viņas labāka kava darbības prašana, lielāka uzņēmība, drosme un veiklība.
Tāpēc mūsu armijā loti daudz darīts, lai paceltu karavīru zināšanas un izmaņu kapa darbībā.
Kapa laikā armija stipri cieta nevien no ieroču un apgādes, bet. arī no likumu, noteikumu, reglamentu un karšu trūkuma. Bija jūtams arī instruktoru trūkums.
Vajadzēja steigā latviskot komandas un citus visnepieciešamākos jēdzienus. Ilgāku laiku, kapa terminoloģijas un noteikumu nenodibināšanas dēļ, gandrīz katrā pulkā veda citādu apmācību, lietoja citādus jēdzienus un komandas. Pārejot uz armijas apmācību miera laika apstākļos, visu to nācās novērst, radot vienu, stingru noteiktu militāru valodu, vienādus jēdzienus un, kas pats galvenais, vienādus apmācības un kapa darbības principus, vai kā to militārā valodā sauc — vienoto doktrinu.
Tas bija ļoti gpūts un sarežģīts uzdevums un to nevar uzskatīt par nobeigtu arī tagad, vai vispār par jebkad nobeidzamu. Kapa zinātne, tāpat kā zinātne vispār, nemitīgi attīstās. Un ciktālu kapa vešana ir arī māksla, tā kā katra mākslinieka darbība, prasa nemitīgu iejušanos viņā un vingrināšanos.
Tāpēc vispirmām kārtām nācās gādāt par u&amp;gt;. lai mūsu armija nostātos blakus vai vismaz stipri tuvotos tam augstumam, ko ka ja zinātne un māksla jau sasniegusi un kas nebūt nebija teikusi savu pēdējo vārdu tanī krievu doktrinā un reglamentos, kuļ’os bija audzināts un apmācīts — pie tam lielā steigā, un visai nepilnīgi — mūsu armijas vairums.
Nostādot mūsu kapa spēka apmācību uz pēdējā kapa piedzīvojumu un lielāko Eiropas armiju atziņu pamatiem, tagad modernizētas kājnieku ierindas un kā organizācijas, tā apmācības pamatā likta grupu taktika, piegriežot sevišķu vērību arī katra kapavīra individuālai sagatavošanai. "Visos šajos gados, sekojot, novērojumiem mūsu karaspēka dzīvē un ārzemju armiju attīstībai, nemitīgi strādāts pie mūsu armijas doktrinas izveidošanas, izstrādā-

Kara apriņķa, pārvaldes darbinieku grupa.

13ij. divizijas komandieris pulkvedis ķuķis.
jot jaunus reglamentus un instrukcijas, kā arī ievērojami paceļot visa komandējošā sastāva mil. zināšanu līmeni.
Daudzi reglamenti, piemērojot tos mūsu apstākļiem un jauninājumiem ārzemju (sevišķi franču un vācu) armijās, jau vairākkārt pārstrādāti un savā pēdējā veidā pilnā mērā atbilst modernās karaspēka sagatavošanas prasībām, nostādot mūsu armijas dzīvi un apmācību blakus labākām Eiropa» armijām. Pie tādām, starp citu. mūsu armiju pieskaita arī Pad. Krievijas oficiālā rokas grāmata par ārzemju armijām.
Noorganizējot kapaspēkā aizsardzības dienestu pret ķīmiskā kara līdzekļiem, nācies domāt nevien par karaspēka, bet arī pārējo iedzīvotāju apmācību aizsardzībai pret indigām gāzēm, lāpāt armijas vadība darījusi ko spējusi skolu jaunatnes fiziskās attīstības veicināšanā un viņas militārā apmācībā.
Kapam izbeidzoties mūsu virsnieku un instruktoru lielais vairums bija gan ar pietiekošu vispārēju, bet trūcīgu, kapa laikā sasteigtu un sašaurinātā apmērā iegūtu speciālo militāro izglītību. Tas sevišķi kļuva jūtams pārejot miera laika apstākļos un modernā apmācībā, kad vairs personīgā varonība nevarēja atsvērt metodes un zināšanu trūkumus. Tāpēc viena no armijas vadības galvenam rūpēm bija mūsu armijas kadra speciālās izglītības pacelšana.
Tagad šis trūkums jau uzskatāms par novērstu. 9 gados, kamēr armija pārgājusi miera laika stāvoklī, mūsu virsnieku un instruktoru kadru ar pilnu tiesību var uzskatīt par jaunapmācītu un pāraudzinātu. Nevien aizpildīts robs mūsu virsnieku un instruktoru speciālo zināšanu pamatos, bet diezgan ievērojamam procentam virsnieku jau dota arī augstākā militārā izglītība mūsu kaja akadēmiskos kursos, vai arī ārvalstu augstākās kapa mācības iestādēs. Tāpat ikgadus, cik to atvēl šaurie līdzekļi, izglītības paplašināšanai zināms skaits virsnieku komandēts uz ārzemju armijām.

Liepujas kapa slimnicas ieeja.
P,areizai un vienotai taktisko jautājumu izpratnei un paredzamo kaujas jautājumu izšķiršanai ikgadus Armijas komandiera vadībā sarīko kapa-spēles, lauku izjādes un manevrus.
Lai sīkāk izpētītu apvidu, kurā varbūtējā kara gadījumā nāksies darboties, Armijas štābs izdara periodiskus rekognoscēšanas darbus, kā arī rūpējas p,ar eventuālās mobilizācijas izvešanu, iesaucamo apmācību šim gadījumam, valsts teritorijas sagatavošanu kapam, armijas nodrošināšanu ar sakariem un pārvadāšanas iespcj'amībām.

Liepājas kapa slimnīcas 10 gadu pastāvēšanas jubilejā.
Sekojot ārvalstju militārai dzīvei, lai turētu pastāvīgā kontaktā arī mūsu armijas apmācību un izveidošanu, armijas vadība veicinājusi draudzīgu attiecību nodibināšanu ar ārvalstu armijām, sevišķi mūsu tuvākiem kaimiņiem, uzturot ar tiem, ar militāro priekšstāvju palīdzību, pastāvīgus sakarus. Vispirmā un visplašākā kārtā šie sakari, .protams, norit ar mūsu sabiedroto Igauniju.
Bez diendienā noritošā karavīru audzināšanas un apmācības darba, kupā katrs virsnieks un instruktors ir audzinātājs un apmācītājs un kas uzskatāms par mūsu armijas kaujas sagatavošanas pamatu un galīgo slīpējumu, pastāv vesela rinda kara mācības iestāžu un kursu, virsnieku un instruktoru sagatavošanai . un viņu zināšanu papildināšanai.
Te pieder: Augstākie militārie kursi, Kapa skola, Virsnieku kursi. Artilērijas virsnieku kursi, Auto-tan-ku virsnieku kursi, Virsnieku elektro-techniskie kursi, Sapieru virsnieku kurSĶJBakaru virsnieku kursi, Kara topogrāfu un kartografu virsnieku kursi, Gāzu virsnieku kursi, Aviācijas skola, Virsnieku vietniekukursi, Sanitārvirsnicku vietnieku kursi, Virsdienesta instruktoru kursi, Šofe-ru-mēchaniķu kursi, Gāzu instruktoru kursi, Flotes instruktoru skola, instruktoru rotas un vēl citas. Viens no karavīru izglītības galvenie m balstiem un viņu palīgiem gpūtajā apmācības un audzināšanas darbā ir —. militārā literātūra.
Mūsu apstākļi nav ļāvuši sasniegt šinī ziņā lielu bagātību un tāpēc mūsu militārā literātūra pagaidām aptver tikai pašu nepieciešamāko. Tomēr tā jau pārsniedz 300 atsevišķus izdevumus, kūpu sarakstu dod kapa ministrijas izdevumu katalogs. Šai katalogā, protams, neietilpst slepenie izdevumi un tāpat arī tie, kas jau lietošanai mūsu armijā atzīti par atceltiem. Šis katalogs jau pats par sevi rāda, kāds milzu darbs ir veikts visās militārās apmācības sagatavošanas nozarēs šajos nedaudzos gados un to pienācīgi novērtēs tikai tas, kas atcerēsies, ar ko un kādos apstākļos tas bija jāsāk.
Lai turētu pastāvīgā kontaktā karavīru militārās zināšanas ar vērtīgākām atziņām mūsu un ārzemju militārā dzīvē, bez attiecīgām monogrāfijām kapa resors izdod arī vairākus periodiskus militāra satura izdevumus. Ikdieniškai informācijai un vieglākai kapa zināšanu popularizēšanai pastāv armijas laikraksts «Latvijas Kareivis». Tāpat militāro ideju popularizēšanai ārpus armijas rindām, kā arī karavīru ieinteresēšanai par aizsargu dzīvi, lai tie, pēc obligātoriskā dienesta beigšanas, ar lielāku prasmi un interesi varētu vēl

Ka^a ministrijas parvalžu darbinieku grupa.
turpināt strādāt aizsardzības darbu, kapa resors piedalās žurnāla «Aizsargs» rediģēšanā un izdošanā. Speciālās militārās izglītības kopšanai Armijas štābs izdod periodisku kopojumu «M i 1 i -tāru rakstu krājums», Artilērijas inspektora štābs — «Artilērijas Apskatu», bet Tecbniskā divizija — «T e c h n i k a s A p s k a t u», kas visi veikuši lielu darbu, palīdzot nostādīt mūsu armiju uz jaunāko militāro atziņu pamatiem un iegūstot interesi nevien mūsu karavīru saimē, bet arī zināmu ievērību ārzemēs.
Pie armijas štāba pastāv arī A r m i j a s s p i e -stuve, kapa ministrijas izdevumu iespiešanai. Kaja ministrija rūpējusies arī par K a y a m u z e -j a ierīkošanu, kaujas piemiņu uzglabāšanai.
Apgādība.
Atbrīvošanas kapā mūsu apbruņojums bija visai raibs. Ieroči bija salasīti: krievu, vācu, franču, angļu un japāņu,jo pa lielākai daļai nācās karot ar ienaidniekam atņemtiem ieročiem un munīciju. Stipri sajūtams bija nevien modernāko tecb-nisko kapa līdzekļu trūkums, bet bieži trūka arī visparastākā un nepieciešamākā: šāviņu, patronu, minu, rokas granātu, raķešu un. t. t. 1919. g. rudenī apbruņojums manami uzlabojās, kaut gan tāpat pa-lijta visai jaukts un dažāds. Bermondtu sakaujot mēs ieguvām lielāku skaitu vācu sistēmas ieroču: lielgabalu, minumetēju, ložmetēju, šauteņu u. t. t. līdz ar zināmu kvantumu municijas. Franču šautenes un lielgabalus vienai divizijai nopirkām Francijā. Angļu šautenes un lielgabalus, pateicoties Anglijas valdības labvēlībai, sākām saņemt 1919. g. rudenī. Krievu sistēmas apbruņojumu ieguvām ar sarkanarmiešu sakaušanu. Lielākā daļa šo ieroču atbrīvošanas cīņās galīgi nolietojās un turpmākai lietošanai bija nederīgi. Pārejot miera stāvoklī tāpēc bija jādomā par visizdevīgākās ieroču sistēmas izvēli. Tā kā mums pašiem nav savu ieroču un municijas fabriku, tad nācās izraudzīt kādas citas valsts ieročus. Lai samazinātu naudas aizplūšanu uz ārzemēm un nodrošinātos labāk kapa laikā ar municiju, esam sākuši paši izgatavot lielgabalu patronas tin tāpat ierīkota arī šauteņu patronu fabrika.
l
Veikts arī liels darbs municijas sakārtošanā, vākšanā un nederīgās likvidēšanā. Šis darbs ir saistīts ar dzīvības briesmām un mazākā neuzmanības atgadījumā, atkāpjoties no dotiem norādījumiem nn instrukcijām, darba darītāji riskē ar savu dzīvību.
No nederīgās municijas izlādēšanas iegūtās sprāgstvielas Artilērijas laboratorijā pārstrādā celmu un akmeņu spridzināmās patronās; par lētu atlīdzību Kara ministrijai tāpēc ir iespēja tās nodot mūsu zemkopjiem. Kādreizējie tēvijas atbrīvotāji'
— jaunsaimnieki — tūkstošiem šo patronu izlieto pret tagadējiem ienaidniekiem — celmiem un akmeņiem, piešķirtajās jaunsaimniecībās
Daudz darīts un panākts mūsu armijas aizsardzībā pret nākotnes kapa briesmīgāko ieroci — nāvīgām gāzēm. Protams, te vēl daudz grūtu uz-

Bij. diviziona komandieris plkv.-ltn. Bruņinieks.
devumu var uzlikt katra diena, katrs jaunatradums.
Modernai armijai bez ieročiem nepieciešami daudzi citi. teckniskiekaujaslīdzekļiun dažādi piederumi: lidmašīnas, kaujas rati, telefonu un telegrāfā aparati. pretgāzu maskas u. t. t. Latvijas atbrīvošanas cīņās mēs ar šiem līdzekļiem bijām ļoti vāji apgādāti; pieminēsim tikai lielo nabadzību lidmašīnās: oktobpa mēnesī 1919. g., aizstāvot Rīgu pret Bermondta uzbrukumu, mums bija tikai divas lidmašīnas, turpretim tagad mūsu armijā skaitās aviācijas pulks ar daudzām kaujas un apmācības lidmašīnām. Kaujas ieroči, municija un dažādi citi armijai nepieciešami līdzekļi maksā ļoti daudz. Latvija kapā un revolūcijā sistās brūces līdz šim dziedinājusi pati ar saviem līdzekļiem, šāds dzīves atjaunošanas veids diezgan smagi gulstas uz iedzīvotāju pleciem, tomēr visumā nav dots kapa ministrijas vajadzībām ne tuvu tik daudz, lai varētu sacīt, ka māsu armija ir pilnīgi moderni apbruņota un apgādāta. Jāatzīmē vēl stipri manāmie trūkumi artilērijas, aviācijas, kaujas gāzu un sakaru nozares. Tomēr visas pūles pieliktas, lai tas, kas atrastos mūsu rīcībā, būtu pēc iespējas labākā kārtībā, labākas sistēmas, — labāki vadīts un apkalpots.
Mūsu armijas sākumā mantu apgādes krājumu nebija nekādu. Tā kā pati armija drīz bija sadalīta divās daļās — dienvidu un ziemeļu grupās, tad to apgāde arī noritēja īpatnējos apstākļos. Dienvidus grupai pirmā laikā uzturu pa daļai izsniedza vācu komandantūras, pa daļai to sagādāja rekvizīcijas ceļā latviešu komandantūras, bet ziemeļu grupu apgādāja pa daļai igauņu inten-dantūra, pa daļai pašu latvju kapaspēka daļu rekvizīcijas. Abām grupām apvienojoties, 1919. g. 23. jūlijā dienvidus grupas intedantūru pārvērta par Armijas saimniecības pārvaldi. Sākumā pārtikas vielas saimniecības pārvaldei piegādāja apgādības ministrija, savācot vietējo ražojumus nodevu ceļā savos apgādības iecirkņos. Šai pašā laikā saimniecības pārvalde arī pati noorganizēja ziepju fabriku, konzervu fabriku un pie katras no savām noliktavām — lopu kautuvi, desu darbnīcu, maizes ceptuves un sakņu laukus, kā arī stājās sakaros ar zvejniekiem, slēdzot ar pēdējiem līgumus par zivju piegādi armijas vajadzībām. Cenu stabilizēšanas nolūkā Kapa saimniecības pārvalde 1919. g. atvēra kapavīriem savu veikalu, no kupa vēlāk izveidojās armijas ekonomiskais veikals. Apgādības ministrijai likvidējoties 1921. gadā visu pārtikas vielu apgādi pārņēma pali armijas saimniecības pārvalde un tanī pat rudenī pie Kapa saimniecības pārvaldes noliktavām nodibināja pieņemšanas komisijas, produktu un elpes iepirkšanai no ražotājiem zemturiem.
Sākot ar 1925. gadu armijas apgādē dalību sāka ņemt arī lauksaimniecības kooperatīvi un viņu centrālās organizācijas. Lai dotu iespēju visplašā-kām zemturu aprindām nodot savu labību, zemturiem izstrādāja īpašas kondicijas, kupās uzstādīja minimālās prasības labības īpašībām un. bez tam, ierīkojot labības kalti pie intendantūras galvenās pārtikas noliktavas, zemturiem un viņu organizācijām deva izdevību, pret tiešo izdevumu atlīdzināšanu, pāržāvēt pievesto labību, ja pēdējā pārsniegtu mitruma ziņā kondicijas pielaisto mitruma normu Vietējiem ražotājiem cenas pēdējā laikā apstiprina Ministru kabinets.
Ja metam skatu atpakaļ uz 191.9. gadu un salīdzinām armijas apgādi ar pārtiku armijas tapšanas laikā un tagad, tad varam būt apmierināti ar patreizējo stāvokli, jo pēc tagadējā aprēķina viena kareivja dienas deva Ildzinājās apm. 4240 kalorijām vasaras mēnešos. (Devas vidējais kaloriju daudzums ap 4520). Tā tad viens kareivis dienā vasaras laikā saņem par 1216 kalorijām barības vielu vairāk nekā pēc prof. Zariņa aprēķina vajadzīgs dienā vidēja fiziska darba strādnieka eksistences minimumam (3024 kal.). Ja salīdzinam mūsu armiju ar lielvalstu un kaimiņu valstu armijām, tad mūsu armija pārtikas apgādības ziņā stāv otrā vietā (pēc Amērikas armijas).
Apgāde ar apģērbiem, apaviem, uzkabi, zirgu lietām un zirgu transporta līdzekļiem armijas tapšanas laikmetā bija sevišķi grūta. Kapa ieguvumu vākšanas nodaļa un mantu atdabūšanas komisija pārņēma tikai niecīgu daļu lielinieku atstāto mantu (vairumu un labākās aizveda vācu kapaspēks),

Valsts pastavešanas 11. gada svētku parades kopskats.
pēc dezinficēšanas nn izlabošanas tās steidzīgi izsniedzot karaspēkam. 1919. g. sāka ienākt Iekšlietu ministrijas vāktie un rekvizētie priekšmeti. Šinī laikā, lai no savāktiem materiāliem izgatavotu armijai vajadzīgos apģērbus, uzkabi un transporta līdzekļus, pie lntedantūras (toreiz Kaļ’a saimniecības pārvaldes) nodibināja amunīcijas un zirgu transporta līdzekļu, apģērbu un apavu darbnīcas. Tomēr līdz 1919. g. oktobrim ienāca tik niecīgs mantu un materiālu daudzums, ka Bermondta uzbrukuma laikā tikai apmēram 30% no visa karavīru skaita bija apgādāti, bet pārējie atradās taīs apģērbos un apavos, ko bija līdzpaņēmuši no mājām. Jau
1920. g. vasarā, rosīgi attīstot darbnīcu darbību, apģērbto karavīru skaits sasniedza 50%. Šai laikā lntendantūras darbnīcas ievērojami paplašināja un no jauna nodibināja ādu fabriku, transporta darbnīcu un linu austuvi. Iekustināja arī jautājumu par izejvielu — galvenā kārtā vilnas — ievešanu no ārzemēm caur Apgādības ministriju, pārstrādājot to iekšzemes fabrikās vadmalā, lai pēdējo varētu izstrādāt gatavos apģērbos lntendantūras darbnīcās. Materiāli no Apgād. ministrijas apģērbu izgatavošanai pienāca nepietiekošā vairumā un apģērbi bija jāiepērk gatavā veidā, kas (mēteļi, svārki un virsbikses) 1920. g. oktobra mēnesī arī pienāca no Anglijas. 1921. g. sākumā armijas apgādība ar apaviem un apģērbiem jau uzskatama par apmierinošu, pat labu. 1922. gadā ar Apgādības ministrijas likvidāciju — armijas apgādība pilnā mērā pārgāja uz Intendantūru.
Sakarā ar armijas pāreju uz miera laika apstākļiem, kad padaļai bija jau atjaunojusies vietējā rūpniecība, likvidēja linu austuvi, ādu fabri-ļ^n un apāvu darbnīcu, bet pārējās darbnīcas ap-^ .ēnoja vienā, — ar ietērpa, seglinieku, uzkabes un ^kalēju remonta nodaļām. Karaspēkam vajadzīgo v apģērbu, veļu apavus, gultas drēbes, uzkabi, zirgu lietas un transporta līdzekļus sāka iegādāt pēc noteikta standarta, piemērojoties mūsu armijas ap-stākļiem; iepirkumus no citu armiju kaya laika
krājumiem vairs nedara. Daļu mantu, kā apavus, gultas segas u. c. iegādā un izsniedz karaspēkam gatavā veidā, bet mantu lielākam vairumam vajadzīgos materiālus iegādā izsolēs, izgatavojot Intendan-tūras mantu darbnīcā gatavas mantas, (ietērpu, uzkabi, zirgu lietas, zirgu transtporta līdzekļus
u. t. t.).
Tagad mūsu rūpniecība jau spēj izpildīt gandrīz visas lntendantūras prasības kā mantu un materiālu kvalitātes, tā arī kvantitātes ziņā. Kopš
1922. gada armija un flote ir laikus apgādāta ar mūsu apstākļiem piemērotām labas kvalitātes mantām.
Zirgu iegāde armijas tapšanas un kaļ’a laikā notika mobilizācijas un .rekvizīcijas ceļā. fnten-dantūra armijas zirgu iegādi uzņēmusies sākot ar
1920. g. decembri, kad likvidējās Galvenā armijas apgādības pārvalde. Armijas kapa laika zirgi pa lielākai daļai bija vezumnieku tipa. Trūka kavalērijas un artiletījas zirgu. Pārejot armijai miera stāvoklī lielu daļu zirgu atrada armijai nederīgus un nodeva Zemkopības ministrijai vai pārdeva tieši lauksaimniekiem (ap 2500 zirgu, 220.000 latu vērtībā). Arī vēlākos gados daļa zirgu izbrāķēta un pārdota lauksaimniekiem.
Reizē ar nederīgo zirgu izpārdošanu armijā ievesta jaunu zirgu papilde un komplektēšana. Visvairāk bija sajūtams jājamo zirgu trūkums, jo pēc kaya gadiem, mūsu zemē nebija vairs labāko zirgu, nebija arī cerību tos tuvākos gados sadabūt. Tāpēc ik gadus (sākot no 1921. g.) daļu jājamo zirgu nācās iepirkt ārzemēs. Iekšzemē pirmo zirgu partiju iepērkot izdevās sadabūt 18 armijai derīgus zirgus. Ar katru gadu. šis skaitlis uzlabojies un tagad jau izredzes visus armijai vajadzīgos zirgus iepirkt pašu zemē. No 1921.—1928. g. iepirkti 1260 Latvijā audzēti zirgi, bet ievesti no ārzemēm 650 zirgi. Lai veicinātu zirgu audzēšanu pašu zemē, lntendantūras remontzirgu iepirkšanas komisija stājusies sakaros ar Latvijas zirgu audzētaju biedrībām un viņu nodaļām. Izdod un izplata par
ari attiecīgu literatūra, lai iepazīstinātu zirgu audzētājus ar armijas zirgu prasībām.
Karalaikos dzīvokļus karaspēkam, ciktāļ tas nestāvēja tieši ierakumos, ierādīja klaušu kārtībā. Armijai pārnākot miera laika darbā, ievieto-juma ziņā nācās pārvarēt ārkārtīgas grūtības: visur, kur mantojumā saņēma krievu kazarmes, tās atrada bez logiem, durvīm, grīdām, ūdens un elektrības vadiem, sapuvušiem griestiem, sapuvušiem un cauriem jumtiem, bez mēbelēm^ Lielā steigā nācās ēkas remontēt un iekārtot. Eku un būvju valdei miera laika sākumā nācās izvērsties par redzāmi lielu un svarīgu iestādi ar lielu tech-niķu un inženieru, skaitu, jo kredītu trūkuma dēļ remontus un jaunbūves ne ikreiz varēja izdot uzņēmējiem, bet daudzus darbus nācās veikt karaspēkam saimnieciskā kārtā, kara tecbniķu un inženieru uzraudzībā, iegādājot vietējā tirgū vajadzīgos tecbniskos priekšmetus kad valsts dzīve bija jau iegājusi normālās sliedēs,

Parādes skats Lačpleša un armijas 10 gadu svētkos.
Kara ēku un būvju valdes būvdarbus nodeva, pēc iespējas uzņēmējiem.
Valsts pastāvēšanas laikā Kara ēku un būvju valde, kas 1924. gadā pārdēvēta par Kara būvniecības pārvaldi, apgādājusi karaspēku ar vajadzīgām telpām tādā apmērā, cik vien to atļāva līdzekļi. Sakarā ar mazam, vajadzībai nepiemērotām sumām, ko' valsts varēja dot karavīru dzīvokļu vajadzībām, Kapa būvniecības pārvaldei bija jāpieliek ārkārtīgas pūles, lai apmierinātu karaspēka daļas ar piemērotām telpām un uzturētu ēkas kārtībā. No sākuma bija jāapmierinājas tikai ar esošo ēku labošanu un savešanu panesamā stāvoklī. Tikai pakāpeniski ēkas varēja sākt pārbūvēt, piemērojot karaspēka vajadzībām, kā arī iesākt sistemātisku armijas apgādi ar vajadzīgām jaunām būvēm.
Karaspēka novietošanai Kara resors pārņēmis savā pārziņā ap 1400 dažādas ēkas, bet neskatoties uz šo ēku lielo skaitu, to nepietika visa karaspēka un piederamu novietošanai. Bez tam, sakarā ar karaspēka plānveidīgu novietošanu, vajadzēja apsūtīt mitekļus tādās vietās, kur karaspēks agrāk nebija novietots. Tādās vietās sākumā bija jānomā privātas telpas, stājoties reizē ar to pie jaunu ēku celšanas. Liepājā, kur pārņēma lielāku skaitu kazarmju ar vajadzīgām piebūvēm, varēja apmierināties ar nelielām tech-niskām jaunbūvēm, izdarot tikai kapitālremontus un pārbūves. Daugavpilī bija kapitāli jāatjauno kara laikā sagrautās cietokšņa ēkas. Turpretim citās vietās bij sistemātiski jāizdara jaunceltņu darbi. Līdz šim laikam iesāktos darbus bez apstājas turpina, bet asignētie līdzekļi nepietiekoši, lai ēkas varētu uzcelt paātrinātā gai-tā; tāpēc vēl ilgāku laiku būs sajūtami trūkumi karavīru ievietojuma ziņā.

Lāčplēša kapa ordeņa kavalieru parade Lačpleša un armijas svētkos 1929. g.
Līdz šim uzceltas pavisam pāri par 40 jaunas ēkas. Rīgā karaspēks pa lielākai daļai novietots pilsētas kazarmēs un valstij piederošās ēkās, kuras Kara resors atjaunoja un saveda lietošanai derīgā stāvoklī. Techniskām karaspēka daļām bija jāceļ no jaunā trūkstošās teclīniskās celtnes: auto garāžas, aviācijas angāri un c. Bija jāapgādā telpas arī darbnīcām, noliktavām, maizes ceptuvēm. Šīs vajadzības pa daļai apmierinātas, nopērkot dažas fabrikas un tās pārtaisot.
Ekn atjaunošanas un pārbūves darbi izdarīti ap 300 ēkās. bet visas ēkas vēl nav pienācīgi atjaunotas un šo darbu varēs izdarīt tikai pakāpeniski vairāk gados.
Armijas dzīves saskaņošana ar tagadējām prasībām izvirzījusi nepieciešamību turpināt jaunbūvju celšanu. Pašulaik nobeigtas dažu ka-zarmju būves, bet nepieciešamas vēl kazarmes dažās citās vietās; tāpat nepieciešami būvēt trūkstošās saimniecības ēkas: noliktavas, sakņu un ledus pagrabus u. t. t. Bez tam jāceļ vajadzīgās ēkas karavīru apmācības vietās, šautuvēs, artilērijas poligonā; jāceļ ēkas aviācijas un bruņu mašīnu vajadzībām, darbnīcas, techniskas noliktavas un citas būves dažādās vietās.
Tagad Kapa resora rīcībā, skaitās pavisam ap 1700 ēkas, apmēram Ls 60.000.000.— kopvērtībā un ap 16500 ha zemes, apmēram Ls 8.338.800,— kopvērtībā.
Karaspēka apkurināšanai, ēdiena vārīšanai un maizes cepšanai izlieto gadā apm. 150.000 kub. metru malkas. Līdz 1927. g. rudenim malkas normas, ciktā] to atļāva atvēlētie kredīti, dažādām vajadzībām noteica Kapa ministrs. Bet no 1927. g. oktobra malkas normas un malkas sugu. siltumra-dīšanas spējas noteiktas likumdošanas kārtībā ar 1927. g. 13. septembra «Noteikumiem par kurināmiem materiāliem Kara resorā». Elektrisko strāvu apgaismošanai armija patērē apm. 550.000 klv. stundas gadā.

Kaj-a slimnīcas «ersonals.
Kara ministrijas izdevumu budžets, sākot ar 1925/26. b. g., pakāpeniski pamazinājies resp. samazināts. Tā piem. g^ tas sastādīja 25.1 ~ pret citiem valsts izdevumiem. 1926./27. g. — 2~z 1927./2S. g. — 25,8%L 1928./29. — 23,9%. šinī -džeta gadā tas ar kārtējiem un ārkārtējiem izde-vumiem ir 39.199.432 1. liels un par apm. 180.000 nu-zāks nekā iepriekšējā gadā.
Jāpiezīmē, ka augstāk minētie procentuālie skaitļi pilnīgi neizteic kara ministrijas budžeta samēru, salīdzinot, ar citu ministriju izdevumiem, jo budžeta sastādīšanā nepielieto vienādus principus.
Ja visu ministriju budžets būtu sastādīts pēc bruto principa, kā kara ministrijas budžets, tad pēdējā izdevumi rādītu ievērojami mazāku procentu.
Bet arī tādā veidā mūsu kara resora budžetu nevar uzskatīt par augstu, ne procentuālā ne arī pašas summas iespaida ziņā, salīdzinot ar to, ko daudzas citas vecas un jaunas valstis ziedo savas eksistences nodrošināšanai.
Uz robiem, ko mums radījis līdzekļu trūkums, mēs jau aizrādījām, runājot par apmācību un apgādību. Tas pats attiecoties arī uz citām nozarēm, piem. kara sanitāriju, kvalitātīvi augstāka spēka saistīšanu un paturēšanu kara dienestā un t. t.
Daudz jau būtu līdzēts ar vienreizējas lielākas sumas piešķiršanu armijas vajadzībām, viņas apbruņojuma un dažu citu trūkumu novēršanai, pēc kam varētu apmierināties ar tagadējām gadskārtējām budžeta normām.
Mūsu atbrīvošanas cīņu smagums, daudz lielākā mērā nekā tas pēc viņu galvenās lomas kara darbība jau dabīgi piekrīt, bija jānes mūsu kājniekiem un pa daļai arī artilērijai. Atbrīvošanas cīņu vēsture tāpēc viscaur ir arī viņu vēsture. Protams, mūsu armijas vadība darīja visu, lai tagadējā kaļ’ā, kurā tik liela loma piekrīt tech-nikai, mūsu karavīrs dabūtu arī no šīs puses kādu atbalstu. Par nožēlošanu, mūsu iespējamības tad vēl bija visai niecīgas un mūsu pasākumi šinī ziņā primitīvi. Tomēr tās jo vairāk pastrīpo tos ārkārtīgos apstākļus, kādos nācās darboties mūsu. tecbniskā karaspēka sākumiem. Ar savu uzupurēšanos mūsu pirmie kaujas rati, bruņotie vilcieni, lidmašīnas, bruņotie tvaikonīši, sapieri, sakarnieki un c. ierakstījuši slavas pilnas lappuses savā vēsturē un bijuši neaizmirstams atbalsts.

Dažas ziņas par technisko un flotes vienību izveidošanos

Līdz 1922. gadam tecbniskās karaspēka vienības bija padotas Techniskās pārvaldes priekšniekam. Pārveidojot karaspēka miera laika or-anizaciju, visas tecbniskās karaspēka vienības, ā jau minēts, apvienoja Techniskā divizijā.

Armijas ekonomiskā veikala vadība un personāls.
1924. g. jūnija mēnesī no tecbn. div. nošķīra armijas inženiera un sakaru priekšnieka posteņus, pievienojot tos armijas k-ļa štābam.
No darbiem, ko veikušas tecbniskā karaspēka daļas, minami sapieru izdarītā ceļu un pozici-ju rekognoscēšana Latgalē, tiltu uzcelšana pār Pededzi, Bolupi, Upsti, plostu tiltu atjaunošana pār Aivieksti un Bauskas tilta atjaunošana, Latvijas-Krievijas robežu apzīmēšana, minu atrakšana, kā arī ikgadus izdarītā ledus spridzināšana plūdu briesmu novēršanai un c., nerunājot nemaz par tiešajiem sapieru darbiem armijas aizsardzības spēju pacelšanā.
Arī mūsu kara aviācija, līdzīgi mūsu armijai vispāri, var atskatīties uz grūtu, bet ievērojamu sasniegumu vaiņagotu ceļu.
Mūsu valsts pašā pirmā laikmetā mums vēl nebija iespējas stāties pie aviācijas vienību dibināšanas, jo mums bija grūti sadabūt pat to visnepieciešamāko kājnieku vienībām. Tikai pēc mūsu armijas ienākšanas Rīgā 1919. g. 20. jūlijā,

Armijas ekonomiskais veikals.
— izdevās sadabūt divas ienaidniekam atņemtās lidmašīnas, kas arī bija par pamatu pirmās aviācijas nodaļas dibināšanai. Pēc mēneša nodaļu papildināja vēl ar divām lidmašīnām, kas pārnāca no lielinieku frontes, bet mūsu rokās nokļuva jau bojātā veidā. Neskatoties uz šiem ļoti nabadzīgiem spēkiem uin vēl trūcīgākiem techniskiem līdzekļiem, mūsu lidotāji tomēr jau drīz vien sniedza mūsu armijai neatsveramu atbalstu. Papildinot mūsu gaisa spēkus ar ienaidniekam atņemtiem vai no sabiedrotiem iegūtiem aparātiem, 1919. g. radās nepieciešamība atvērt jau pirmo remonta darbnīcu, kā arī Aviācijas s k o-
1 u, jauna lidaparātu apkalpes personālu sagatavošanai. Neatlaidīgā darbā, kas parsīja nevien lielu enerģiju, bet arī lielu uzupurēšanos, mūsu aviācijas spēki tagad izveidojušies imposantā, labi noorganizētā vienībā. Uz jauniem pamatiem noorganizēta nevien apmācība Aviācijas skolā, bet arī vienībās, izmantojot katru lidojumu uz vispilnīgāko karam piemērīga darbībai. Sevišķa vērība piegriezta lidojoša sastāva apmācībai šaušanā. Kā šie, tā arī bumbumešanas vingrinājumi prasa lidojošā un apkalpojošā personāla sevišķi intensīvu darbu, šaušanas apmācības pastiprināšanai iegādāti fotoložmetēji. Pastiprināta arī apmācība fotogrāfijā, iegādājot pusautomātiskas un automātiskas kameras joslu un laukumu fotografēšanai. Orientēšanās un izlūkošanas apmācībai izdarīti arvien lielāki pārlidojumi. Kopdarbībai ar kājniekiem lidmašīnas katru gadu piedalās kājnieku manevros, bet ar artilēriju — artilērijas šaušanas apmācībā.
Saprotams, ka tik intensīvu apmācības darbu nav iespējams veikt ar kaļ’a laikā iegūtām lidmašīnām, kādēļ katru gadu iegādā modernākās lidmašīnas, cik nu to atļauj šaurais budžets. Iegādāts tāpat arī moderns lidmašīnu apbruņojums, papildinātas darbnīcas ar jaunām mašīnām, ierīkota pec jaunakam prasibam fotolaboratorija uu aeroloģiskā stacija, izbūvēti jauni angāri.
Mūsu aviācija joprojām plēšas plašumā, jo varbūtējā nākošā karā aviācijai piekritīs ļoti liela loma. Daudz maz sekmīga kara darbība bez tās vairs nav domājama.
Lai gan apmācības lidmašīnu skaits nav liels. Aviācijas skola no 1920. g. līdz 1928. g. sākumam izlaidusi "52 novērotājus — lidotājus, 22 novērotājus un 82 lidotājus, 147 moto ristus un mazāku skaitu citu speciālistu (fotogrāfus, aerologus un c.). Par artilērijas novērotājiem tai pašā laikā sagatavots 21 artilērijas virsnieks.
Diemžēl aviācijas attīstība nav noritējusi bez zaudējumiem arī neatkarīgi no ienaidnieka darbības.
Šie upuri tomēr neatbaida Aviācijas pulka karavīrus no viņti atbildīgā darba.
Blakus gaisa flotes attīstībai jāmin ari mūsu jūras s p ēvk u diezgan ievērojamā izveidošanās nedaudzo miera gadu laikā.
Kaj’a flotes nepieciešamība bija redzama tūlīt pēc-patstāvīgas valsts nodibināšanās. Tikai apstākļi un līdzekļi atņēma iespēju to iegūt. Tomēr jau 1919. g. vasarā, vairāki jūras virsnieki, uz savu iniciātīvi, sāka organizēt no privātiem velkoņiem un motorlaivām traleru flotiliju minas izzvejošanai jūrā, jo valsts intereses prasīja pēc iespējas ātrāk atbrīvot kuģa ceļu satiksmes nodrošināšanai ar ārvalstju ostām. Jau pasaules kaļ-a laikā visi Latvijas piekrastes ūdeņi bija pielikti ar aizžogojuma minām kā no krievu, tā no vācu flotēm. Vācu armijai Rīgu atstājot pie Daugavas ietekas jūļ'ā palika daudz minu, kas galīgi aizsprostoja ieeju ostā. To ievērojot, armijas virspavēlnieka štābu nodibināja jūras daļu, kas šo darbu organizēšanu un vadību pārņēma savās rokās. ! ; | ļ
Armijas pabalstīšanai cīņā ar lieliniekiem uz Lubānas ezeru nosūtīja vairākas motorlaivas, apbruņojot tās ar ložu un bumbu metējiem. Sākoties Bermondta uzbrukumam, kara flotes nepieciešamība kļuva vēl vairāk sajūtama un tās atvie-tošanai mobilizēja gandrīz visus Rīgas ostas velkoņus. Daļa viņu apbruņoja armijas pabalstīšanai, pārējos izlietoja desanta un transporta vajadzībām.
Saprotams, ka tāda izlīdzēšanās ar velkoņiem un laivām bija ļoti primitīva.

Arsenālā darbinieku grupa.
Pēc Latvijas teritorijas atbrīvošanas un miera noslēgšanas, nācās aizņemtos privātos ūdens satiksmes līdzekļus, protams, atdot viņu īpašniekiem. Sakarā ar to 192b g. pavasarī Juras pārvaldi pie virspavēlnieka staba likvidēja, demobilizējot gandrīz visus jūrniekus kaj’a dalībniekus. No kuģiem kara resoram vairs paliek tikai vācu tralers M. 68, kupa remontēšana nebija vel pabeigta, velkonis I. kuļru nodeva Daugavgrī-vas artilērijai un pārdēvēja par «Artilēristu», motorlaiva A 15, A 16. «Komēta» un «Gauja» (tagad «Spulga»). Ar jūļ-as pārvaldes likvidēšanu Galvenā štābā palika tikai viens sevišķu uzdevumu virsnieks jūras lietās. 1926. g. rudenī M. 68 jau bija iiktālu savesta kārtībā, ka to varēja nolaist ūdenī, nosaucot par k/'k. «Virsaitis», ar ko arī bija likts pamats tagad pastāvošai musu kara flotei. Viss nākošais gads pagāja kara jūrnieku apmācības darbā uz šī vienīgā kara kuģa Latvijas ūdeņos. 192). g. «Virsaitis» jau izdarīja pirmos apmācības braucienus uz ārzemēm.

1924. g. Saeima pieņēma likumu par jūras krastu aizsardzības līdzekļu iegādi un Valsts Prezidents iecēla t. p. g. jūnija mēnesī Jūras krastu aizsardzības eskadras komandieri. Ar Saeimas atļautiem līdzekļiem mūsu flotes papildināšanai kapa resors pasūtīja Francijā divas zemūdenes un divus aizžogotājus trāle-rus. Varbūtējai kara darbībai nepieciešamās minas izgatavo iekšzemē.
Ar jūļ-as krastu aizsardzības eskadres štāba noorganizēšanu stājās pie jūras novērošanas dienesta nodibināšanas un jaunfor-mējamo komandu komplektēšanas un apmācības. Šinī nolūkā
1925. g. 1. maijā Liepājā atvēra flotes instruktoru skolu speciālistu instruktoru sagatavošanai. Komandēti vairāki virsnieki arī uz ārzemēm papildināties jūras dienestā.
Reizē ar floti noorganizējusies un izveidojusies arī j ū r a s a v i ā c i j a.
1919. g. pirmā pusē Latvijā atradās daži no vācu lielinieku armijām pamesti bojāti un kaujas nespējīgi b r u ņ o t i auto m o b i ļ i. Bruņoto kaujas ratu vajadzība frontē bija ļoti liela, kāpēc steidzīgi sāka strādāt pie šo mašīnu izlabošanas un savešanas kaujas gatavībā. Jūnija mēnesī 4. Valmieras kājnieku pulkā sāka formēt bruņota vilciena komandu, izlietojot vilciena sastādīšanai dažus preču un ledus vagonus.
Ap to pašu laiku bija savesti kārtībā 2 bruņotie auto («Lāčplēsis» un «Zemgalietis»), kas sāka darboties frontē Krustpils-Līvānu rajonā. Tie ir tie pamati, no kuriem tagad attīstījušās divas ļoti spēcīgas mūsu armijas vienības — a u t o-t a n k u un bruņoto vilcienu — pulks.
Pakāpeniskā darbā nostādīts uz modernai armijai piemērotiem pamatiem arī sakaru dienests, kam tagadējās armijas dzīvē piekrīt ļoti sarežģīts un atbildīgs uzdevums. Pirmā sakaru vienība pie. mums bija dibināta 1919. g. 6. februārī pie Inženieru .— Sapieru rotas Liepājā. Jau 8. februārī šo vienību aizsūtīja uz fronti pulkveža Kalpaka rīcībā. Visi materiālie līdzekļi toreiz bija: 1 vācu kombinētais aparāts un apm. 6 klm. lakotā vada. Pirmā telefona līnija Rudbārži-Lēne jau bija izbūvēta 12. februārī ar centrāli Rudbāržu muižā. Par spīti visām materiālām grūtībām telefonu tīklā izveidošanās tomēr pastā-
vīgi gāja uz priekšu, uzturot nevien sakarus starp mūsu vienībām, bet noorganizējot arī ienaidnieka sarunu noklausīšanos. Visam Latvijas karaspēkam apvienoties vienā virspavēlniecībā, virspavēlnieka štābā un katrā di vizi jā nodibināja sakaru nodaļu. Pamazām noorganizēja arī telegrāfu un rādiotelegrafu sakarus ne tikai ar karaspēka vienībām, bet arī tuvākām ārzemju galvas pilsētām: Rēveli, Varšavu, Viļņu, Kau-ņu, Maskavu.
Tagad visu armijas sakaru dienestu pārzin Armijas sakaru priekšnieks, kas rūpējas un atbild par sakaru dienesta darbību, personāla sagatavošanu, sakaru līdzekļu Uzstādīšanu un remontiem.

Mūsu flote Stokeholma.
v
Lielu darbu nācās veikt armijai satiksmes izveidošanas ziņā, nodibinot militāro uzraudzību uz dzelzsceļiem, savācot ripojošo materiālu, rūpējoties par karaspēka pārvadāšanu un t. t.
Inženieru nozares pārzināšanai Armijas štābā nodibināts sevišķs postenis.
Kara Sanitārija.
Sanītāro dienestu mūsu armijā kopš 19. jūsija ja 1919. g. pārzin kara sanitārā pārvalde. Kaļ’a sanitārā pārvalde savā darbības laikā noorganizējusi 6 kaļ-a slimnīcas, 3 divizijas lazaretes, sanitāro transportu un sanitāro noliktavu; bez tam kara laikā pastāvēja vēl daudz pārsiešanas un evakuācijas punktu dažādā skaitā un dažādās vietās, skatoties pēc ka|“a apstākļiem. Pavisam kara laikā slimnīcās un lazaretēs pastāvēja kopā ap 3000 gultu slimiem un ievainotiem karavīriem. Pārejot uz miera laika apstākļiem likvidētas divizijas lazaretes un dažas kara slimnīcas; pašlaik darbojās 3 kara slimnīcas (Rīgas, Liepājas un

Musu flote viesojas Lībeka.
Daugavpils), kopā ar I 100 gultām. Kara ^slimnīcas iekārtotas pēc visām, modernām prasībām un izmēģināšanas metodēm . Kapa slimnīcas ārste, bez karavīriem, arī brīva līguma darbiniekus un karavīru) ģimenes locekļus. Ik vasaras no 1. maija līdz 1. septembrim pastāv Ķemeros karavīru sanatorija, kur ārstē karavīrus un atvaļinātos Lāčplēša kaļ-a ordeņa kavalierus (vasarā 3 maiņas, resp. sezonās, ārstē 20 virsniekus un 70 kareivjus katrā sezonā). Karavīru sanatorijā Ķemeros ir ārstēti arī vairāki ārzemju armiju karavīri.
Galvenā vērība piegriezta cīņai ar lipīgām slimībām. Atbrīvojot 1920. g. Latgali, mūsu karaspēki ienāca sērgu apdraudētā apgabalā, kur sanitārai pārvaldei vajadzēja pielikt lielas pūles epidēmiju likvidēšanai, sniedzot palīdzību ne tikai karavīriem, bet arī privātiem iedzīvotājiem. Šim nolūkam pie katras karaspēka daļas darbojās viens dezinfekcijas aparāts, bez tam speciēli vagoni — pirtis, apbraukāja frontes rajonu. Galvenā kārtā bija izplatīts izsitumu tīfs, kas prasīja daudz upuru, pie akm lielā mērā saslima arī medi-ciniskais personāls. Par izsitumu tīfa izplatīšanos un viņa apkarošanu liecina sekoši statistiski dati. sākot no Latgales atbrīvošanas kaujām: 1920. g. janv. — 163 gadījumi, februārī — 492, martā — 528. aprilī — 434, maijā — 454. jūnijā. —169, jūlijā — 29, augustā
— 12 un septembrī — 5 gadījumi. Izsitumu tīfa apkarošanai pielika visas pīīles, tā kā šo epidēmiju Latvijas armijā no 1920. g. rudeņa var skaitīt par pilnīgi izbeigtu. Plaši izplatīja starp karavīriem brošūras un uzsaukumus, kā izsargāties no lipīgām slimībām, kā arī pārvalde uzdeva kara ārstiem populāru lekciju lasīšanu, kas arī zināmā mērā veicināja izsargāšanos no lipīgām slimībām.
Otrs nikns ienaidnieks, ar kupu nācās vest cīņu, bija veneriskās slimības. Kapa apstākļi un dažādas armijas, kas kara gados bija klejojušas mūsu dzimtenē, bija atstājušas mums kā sava sirojuma atmiņai ļoti stiprā mērā arī venēriskās slimības. Ar venēriskām slimībām veda cīņu gan izplatot uzsaukumus un brošūras, gan noturot lekcijas un kino priekšnesumus, populārizē-jot karavīros pamācības kā izsargāties no saslimšanas. kā arī rūpīgi ārstējot kara slimnīcās saslimušos pēc visām jaunlaiku ārstniecības metodēm. Kara laikā pie Rīgas kara slimnīcas pastāvēja sevišķa venēriska nodaļa ar 500 gultām.
Zemākā sanitārā personāla (mācītu sanitāru) sagatavošanai pastāv pie Rīgas kapa slimnīcas mācītu sanitāru kursi, kas izlaiž katru gadu ap 60 mācītu sanitāru. Pie kara sanitārās pārvaldes pastāv sanitārvirsnieku vietnieku kursi, kurus iziet obligātoriskā dienesta ārsti, veterinārārsti un farmaceiti.
Sanitāro apgādību veic farmācijas daļa un sanitārā noliktava. Pēdējā savā pastāvēšanas laikā ir izvērtusies par plašu sanitārās apgādības iestādi. Sākot no 1923. g. mediciniski — sanitārai apgādei pievienoja arī sanitār-saimniecisko nozari, tā kā tagad sanitārā noliktava apgādā armijas sanitārām vajadzībām un kapa slimnīcām visu nepieciešamo slimnieku ārstēšanai un kopšanai. Jāatzīmē, ka kap’a laikā sanitārā pārvalde saņēma no Amērikas Sarkanā krusta kā ziedojumu ļoti daudz medikamentu un pārsienamā materiāla; šie_ krājumi bija vērtīgs atbalsts mūsu armijai gpūtā brīdī. Noliktavā atrodas medikamenti un sanitārie līdzekji apm. ap 2000 priekšmetu vienībām. Noliktavā ietilpst arī ar moderniem aparātiem un mašīnām apgādāta farmaceitiska laboratorija, kas izgatavo, bez dažādiem medikamentiem un preparātiem, arī sterilas ampulas un sērumus; šīs laboratorijas darbība ar katru gadu paplažinājas. Pie noliktavas pastāv arī ķimiski-analītiska un bakterioloģiska laboratorijas, kas pārbauda visu iegādājamo priekšmetu labumu.
Sanitārās apgādības ziņā Latvijas armija ir bijusi pilnīgi apgādāta un saslimušiem karavīriem bijuši pieietami nevien tie 87 priekšmeti, kas paredzēti Krievijas armijas medikamentu katalogā, bet visi jaunlaiku preparāti pēc modernās ārstniecības zinības prasībām. Kara laikā sanitarā apgādība bija ļoti apgrūtināta ar to, ka bija pārtraukta satiksme ar ārzemju tirgiem, bet neskatoties uz to, armija nevarēja sūdzēties par medikamentu un pārsienamo līdzekļu trūkumu
Veterinārā daļa. Kara laikā pastāvēja atsevišķa Armijas veterinārā pārvalde. Darbojas se-košifs veterinārās iestādes: 1) Armijas zirgu depo ar 6 dezinfekcijas nodaļām un mācībās smēdi.
2) Armijas centrālā veterinārā lazarete, pie kuras pastāvēja veterinārfeldšeru kursi. Kašķaino zirgu punkts un 4) divizijas veterinārās lazaretes. Pavisam kara laikā bija nodarbinati 25 veterinārārsti un 103 veterinārfeldšeri. Armijai pārejot miera laika apstākļos, visas veterinār-sani-tārās iestādes likvidētas; tāpat likvidēta arī Armijas veterinārā pārvalde un pēdējā pārformēta veterinārā daļā pie Kara sanitārās pārvaldes. Gpūti slimo zirgu ārstēšanu izdara Latvijas Universitātes veterinār-medicinas fakultātes klīnikā, ko savā laikā kapa resors nodeva Universitātes rīcībā.

Piemineklis kritušiem brīvības cīnītajiem.

ARMIJAS PALĪGSPĒKI

Robežapsardzības priekšnieks pulkv. Bolšteins.

Robežapsardzība, viņas izveidošanās un darbība.

jams, paliks atklāts. Tādēļ ar Poliju mums pastāv līdz šim vēl pagaidu robeža, kas gan atbilst etnogrāfiskām stāvoklim un nav pamata domāt par viņu event. grozīšanos.
Pirmās valsts robežas noteica mūsu nacionālā armija. Atbrīvojot mūsu zemi no ārējā ienaidnieki!, viņa apstājās apmēram uz mūsu etnogrāfiskās robežas. Ievērojot diezgan raibo iedzīvotāju sastāvu mūsu nomalēs, galīga etnogrāfiskās robežas noteikšana un nospraušana dabā varēja sākties tikai pēc tam, kad mūsu valsts iestādēm un diplomātiem bija izdevies panākt vienošanos šai grūtajā un sarežģītajā jautājumā ar mūsu kaimiņiem. Sādu vienošanos par valsts robežu panāca ar Krieviju, slēdzot miera līgumu 1920. g. 11. augustā, ar Igauniju — pēc 1920. gada 19. oktobra konvencijas un ar Lietuvu — pēc tādas pat konvencijas, parakstītas 1921. gada 14. maijā. Ar Poliju vienošanās nebija iespējama tāpēc, ka ar Latviju robežojošā Polijas teritorija ietilpst strīdīgajā Viļņus apgabalā un, kamēr nebīīs panākta vienošanās starp Lietuvu un Poliju, vai citādā ceļā izšķirts Viļņas liktenis. — jautājums par robežu, domā
Robežu apsargāja atbrīvošanas cīņu un tuvākajā pēckara laikā, līdz armijas dēmobilizācijai. dažādas karaspēka daļas, bet vēlāk — speciāli šim nolūkam dibināta robežsargu divizija. 5 pulku sa-' stāvā. Stipra militāra robežapsardzība valsts pirmajā pastāvēšanas laikā bija nepieciešama. Pierobežas iedzīvotāji nebija pieraduši respektēt jauno valsts robežu un ar to saistītos likumus un noteikumus. Nepietiekoši izstrādātie muitas tarili un lielā tarifu starpība kaimiņu valstīs bija par iemeslu plaši uzplaukstošai kontrabandas kustībai pār robežu. Daudzie noziedznieki, kas šai laikā padarīja nedrošu dzīvi, sevišķi uz laukiem,_ varēja visērtāk un vieglāk izvairīties no gūstītajiem pierobežas joslā, pārejot kaimiņu valsts teritori-

Robežapsardzības štābs.
Vidū: robežapsardzības priekšnieks plkv. Bolšteins; pa kreisi — štāba pr-ks Kēmans; pa labi — grupas pr-ks Bor-mans: otrā rindā no kreisas — tieslietu darbvedis Lapkašs, adjutants Strazdiņš un saimniecības daļas darbvedis Būšs.

Robežapsardz. pr-ks plkv. Bolštcins inspekcijas brauciena.
jā. Savus uzdevumus robežsargu divizija, komandieru -— pulkveža-leitnanta Lutera un pulkveža Jansona vadībā, ar sekmēm veica līdz 1922. g. 10 martam, kad pēc policijas galīgas noorganizēšanas un nostādīšanas pietiekošos augstumos, iestājoties arī normālākiem dzīves apstākļiem, ministru kabinets atrada pat iespējamu robežsargu diviziju likvidēt. Robežapsardzību tagad uzticēja robežpolicijai. Ilobežpolicija sastāvēja no civīl-ierēdņicm un darbojās sākumā saskaņā ar iekšējās apsardzības pagaidu noteikumiem (ko bija izdevusi Tautas padome 1918. gada 5. decembrī) un apsardzības ministra 1922. gadā izdoto reglāmen-tu. ar Iekšlietu ministra 1922. g. 28. februārī izdotajiem papildinājumiem. Robežpolicisii un uzraugi. kā arī viņu tuvākie priekšnieki un apsardzības pārzinātāji un vadītāji — robežkontroliepi — bija padoti vietējiem policijas priekšniekiem, viņiem uzticēto apriņķu un iecirkņu robežās, bet visu robežpoliciju pārzināja Iekšlietu ministrijas administratīvais departaments, pie kura speciāli, robežapsardzības jautājumu nokārtošanai, atradās viens sevišķu uzdevumu ierēdnis robežapsardzības lietās. Vēlāk izrādījās par nepieciešamu normēt robežpolicijas stāvokli ar jauniem dienesta noteikumiem, un 1925. gada 29. oktobrī ministru kabinets 81. panta kārtībā pieņēma «Noteikumus par valsts robežapsardzību», kas noteica robežpolicistu pienākumus un tiesības, saskaņā ar pastāvošajiem likumiem un noteikumiem par valsts eivīlresoru darbiniekiem; par jaunu notei-

Apmacības.
ca arī robežjoslas, līdz ar to atceļot novecojušos krievu noteikumus par robežu un robežsargu dienestu, kas līdz tam laikam tika piemēroti.
Pēc jaunajiem noteikumiem, robežpolicisti skaitījās arī turpmāk kā civilierēdņi. liet priekšniekiem bija paredzēta disciplināra vara un tiesī-ba uzlikt disciplinārsodus. Robežpolicijas vadība un uzraudzība uz vietām palika apriņķu priekšnieku «iņā, bet pie Iekšlietu ministrijas nodibināja robežapsardzības nodaļu, par kuras vadītāju iecēla Jāni Kēmani.
Vēlākie piedzīvojumi rādīja, ka civildienesta noteikumi un atbildība pēc civillikumiem par dienesta pārkāpumiem, nav pietiekoši, lai uzturētu disciplīnu savā sastāvā ļoti raibajā robežpoli-cijā un piespiestu robežpolicistus atturēties no kārdinājumiem, ar kādiem uz Padomju robežas pie viņiem griežas dažādi aģenti, solīdami par noziedzīgiem pakalpojumiem dažādus labumus. Tādēļ valdība atrada par nepieciešamu pār-organizēt robežapsardzību uz militāriem pamatiem un ar 1928. g. 24. aprīļa likumu, — «Noteikumi par valsts robeža apsardzību», noteica jauno robežapsardzības iekārtu. Pēc šiem noteiku-

Apmacības.
miein. agrākā robežpolicija pārdēvēta par robežapsardzību, kas komplektējās no aktīviem un rezerves karavīriem, kuri skaitās aktīvajā karadienestā. Atbildība par dinesta pārkāpumiem, ar šiem noteikumiem, paredzēta pēc kapa sodu likumiem; tāpat robežsargiem piemērojami disciplinārie sodi pēc armijas disciplīnas reglāmenta ar nelieliem grozījumiem, ievērojot robežapsardzības dienesta īpatnības. Robežapsardzības pārzināšana palika Iekšlietu ministrijai, bet robežapsardzības vadību un organizāciju vairāk centralizēja; svarīgākās vietas, kā uz SPRS robežas, izņēma no apriņķu priekšnieku pārziņas, ieceļot to vietā, robežapsardzības apgabalu priekšniekus. Visas robežapsardzības vadībai un uzraudzībai pie Iekšlietu ministrijas nodibināja robežapsardzības štābu. Par robežapsardzības priekšnieku iecēla pulkvedi Bolšteinu un par štāba priekšnieku — līdzšinējo robežapsardzības nodaļas vadītāju Jāni Kēmani.
Robežapsardzības pārziņā un apsargāšanā atrodas visa 1690 klm. gapā valsis robeža, no kuras uz jūras robežu krīt 494 klm, bet pārējā sauszemes robeža ar kaimiņvalstīm sadalās šādi: ar Igauniju — 517 klm. ar SPRS — 269 klm, Lietuvu — 487 klm un Poliju — 93 klm. Izņēmums ir dzelzsceļu un ostu teritorijas, kur robežsargu funkcijas izpilda dzelzsceļu un ostu policisti. Galvenie robežsargu uzdevumi ir: 1) uzraudzīt, lai ārpus pastāvošajiem pārejas un muitas punktiem nenotiktu nekāda preču vai personu satiksme pār robežu; aizturēt šādā ceļā ievestas preces un pārnācējus un nodot tos likumīgai atbildībai; 2) apkalpot robežpārejas punktus, pārbaudot pārgājēju dokumentus, atzīmējot tajos robežas pāriešanu, reģistrējot arī satiksmes līdzekļus, ar kādiem tic iebraukuši; 3) mzraudzīt, lai nebojātu robežu zīmes un stabus, un uzturēt tos kārtībā; 4) izpildīt 2 klm pierobežas joslā policijas funkcijas.
No minēta redzams, cik plašs ir robežapsardzības darba lauks un sarežģīti, pienākumi un, līdz ar to, cik grūts un atbildīgs robežsargu dienests. Neraugoties tomēr, ka robežapsardzība līdz pēdējam laikam turpina vēl izveidoties, ka lielākai darbinieku daļai trūkst vajadzīgās sagatavošanās un praktisku piedzīvojumu, ka dzīves un darbības apstākļi dažās mūsu nomalēs, sevišķi Latgalē, ļoti grūti. — robežapsardzība ir savus uzdevumus apmierinoši veikusi un vietām var uzrādīt pat labus panākumus kontrabandas un citu noziegumu apkarošanā. Pēckara laikā kontrabandas kustība bija diezgan plaši attīstīta uz Lietuvas un Polijas robežām. Šeit, galvenām kārtām, ieveda: žāvētus augļus, rozīnes, virces, apelsīnus, svaigus dārz-augļus, dažādu manufaktūru — sevišķi zīda izstrādājumus. — Dažās vietās uz jūļ-as robežas, sevišķi Liepājas apkārtnē, plaši piekopa ārzemju spir-fa kontrabandu.

Latvijas-SPRS robeža pie Suržu ciema.
Ka robežsargi nav turējuši rokas klēpī, to nierāda sumas, par kādām novērtētas aizturētās kontrabandas preces, kas svārstās no 60.000-
90.000 latu gadā. Sevišķu rosību uzrādījuši robežsargi Liepājas-Aizputes robežapsardzības apgabalā. kur 1927. gadā viņi devuši smagus triecienus spirta kontrabandistiem un ļoti liela daļa visas aizturētās un par 93.893 latiem novērtētās kontrabandas krīt uz šeit aizturēto spirtu un pārvadāšanas līdzekļiem. Pateicoties robežsargu enerģiskajai darbībai, kā ari muitas likmju pazemināšanai uz dažādām precēm, kuras agrāki ieveda-nelegālā ceļā. kontrabandas kustība pēdējā laikā stipri sašaurinājusies. Novēroti vēl nelieli spirta un manufaktūras (zīda audumu), kā ari jaunākā laikā — mājlopu ievešana kontrabandas ceļā. Pēdējai ir gadījuma raksturs un to piekopj pierobežas zemturi savām saimnieciskajām vajadzībām. Arī šo gadījumu novēršanai no robežsargiem sperti soļi un pēdējā gada laikā sastādīti protokoli un saukti pie atbildības pilsoņi 1246 gadījumos.
Uzraugot un pārbaudot satiksmi pār robežu, robežsargi apkalpo: uz Lat-vijas-Lietuvas robežas — 30. uz Latvi-jas-Igaunijas — 22 un uz Latvi jas-Poli-jas — 3 robežpārejas punktus, pa kuriem norit ļoti dzīva satiksme. Tā 1927. gadā caur pārejas punktiem Latvijā ienākuši 758.076 un izbraukuši 750.159 Latvijas un kaimiņvalstju pavalstnieki. Sevišķi grūts tin bīstams uzdevums robežsargiem ir nelegālās robežpāriešanas apkarošana uz SPRS robežas. Uz šīs robežas satiksme notiek vienīgi pa trim dzelzsceļiem, — caur Rītupes, Zilupes un Indras stacijām. Pārejas punktu citās vietās uz šās robežas nav un robeža satiksmei slēg-

Novērošanas punkts.
ta. Ja uz Lietuvas un Igaunijas robežas nelegālai robežpāriešanai ir bieži nevainīgs raksturs un to izdara ērtības labad, nevēlēdamies mērot lieku ceļa gabalu līdz pārejas punktam, tad uz SPRS robeža? lieta ir citāda. Kas savu kāju nelegālā ceļā spep pār Padomijas robežu, tas vai nu ir laimes meklētājs, kas izdara savu pēdējo mēģinājumu, vai algot« aģents, kura uzdevums ir spiegot. dibināt organizācijas, kas darbotos pret mūsu valsts iekārtu, instruēt jau pastāvošās līdzīgās organizācijas, apgādāt tās ar naudu, proklamācijām, literatūru un citiem virtu darbībai vajadzīgiem līdzekļiem. Šie pārgājēji ir vienmēr bruņoti un pie aizturēšanas aizstāvas ieročiem rokā. bieži, uzduroties uz robežsargu, pat pirmie uzbrūk un atklāj uguni. Cik lielos apmēros robežsargiem ar šādiem nelegālistiem jācīnās, redzams no tā, ka pēdējos 6 mēnešos vienā pašā Jaunlatgales robežapsardzības apgabalā aizturētas vairāk desmit personas par robežas pāriešanu, pie kam sešos gadījumos notikusi apšaudīšanās, nošaujot trīs robež-pārgājējus un ievainojot vienu robežsargu. Bez tam. vai pašā robežapsardzības apgabalā, robežsargi atklājuši vairākas spiegu organizācijas, pienākuši spiegu atbalstītājus un robežpārgājēju slēpējus, aizturējuši un nodevuši iestādēm, saukšanai pie atbildības, vairāk kā 100 personas.

SPRS robežvarti pie Indras stacijas.

Robežsargu maja.
Robežapsardzība veikusi arī lielus saimnieciskus darbus. Robežapsardzības štāba vadībā izdarīti uz SPRS, Igaunijas un, pa daļai uz Lietuvas robežām — robežu remonta darbi: iztīrīti robež-grāvji, izcirsti krūmi 6 metru robežjoslā, atjaunoti stabi un robežzīmes. Uz SPRS robežas uzceltas vairāk kā 30 jaunas mājas robežsargu novietošanai. Izbūvētas no robežsargiem ar pašu spēkiem vairāk kā 1000 klm telefonu līnijas dienesta vajadzībām, kas tiek no robežsargiem arī uzturētas un apkalpotas.
Lai robežsargiem būtu vajadzīgās zināšanas savu uzdevumu veikšanai, sarīkoti speciāli kursi, caur kuriem pakāpeniski izlaidīs visu robežsargu sastāvu. Kaut gan padarītais darbs ir jau ļoti liels, tomēr ir vēl vairāki organizācijas un saimnieciskas dabas jautājumi, kas gaida steidzīgu atrisinājumu. Kā svarīgākie Šeit būtu minami: apstākļiem un uzdevumiem piemērotāka iekārta uz Igaunijas, Lietuvas un Polijas robežām un robežsargu stāvokļa un dzīves apstākļu uzlabošana uz SPRS robežas, kur tagad tos vēl nevar uzskatīt par apmierinošiem.
Ar šo jautājumu kārtošanu tuvākā nākotnē nodarbosies robežapsardzības vadība, bet rezultāti atkarāsies no labvēlīgiem apstākļiem un budžetā atvēlētiem līdzekļiem. —
Voldemārs Dzeltiņš.

Aizsargu organizācija. Dibināšana un darbības pirmlaikmets

Aizsargu organizācijai likti pamati 1919. gada februāra mēnesī, laikmetā, kad jaunā Latvijas valsts pārdzīvoja vienu no viskritiskākiem brīžiem.
Pēc Rīgas ieņemšanas, neatradusi pretestību, sarkanarmija devās uz priekšu un drīzvien okupēja visu Zemgali un Kurzemi, izņemot nelielo Liepājas apgabalu, kur pārcēlās arī Latvijas Pagaidu valdība. Šajā brīdī Liepājā koncentrējās visi latvju spēki, kas bija par cīņas turpināšanu ar skaitliskā ziņā pārsvarā esošo pretinieku. Vācijas republikas pilnvarnieka Vinninga nepārprotamā izturēšanās ārliecināja Pagaidu valdību, ka Latvija var at-rīvoties no ienaidnieka vienīgi pati saviem spēkiem, ka palīdzību gaidīt no citurienes nozīmē velti tērēt laiku un to pilsoņu dzīvības, kurus apdraudēja lielinieku asiņainais terors. Arī Latvijas iedzīvotāju masas pateicoties teroram, badam un beztiesiskam stāvoklim, ar vienu vairāk nostājās Padomju varas ienaidnieku pusē, bet sarkanarmijā ta jā pašā laikā sākās sabrukums dezorganizācija. Tamdēļ Pagaidu valdība, kura ne brīdi nebij pār-traukusi savu darbību Latvijas atbrīvošanas virzienā, sāka vēl intensīvāki organizēt bruņotos spēkus, kam vajadzētu nevien aizstāvēt nelielo Liepājas apgabalu pret ienaidniekiem-icbrucējiem, bet būt arī aktīviem, pārejot no aizstāvēšanās pretuzbrukumā. Lai gan Pagaidu valdības darbību šajā virzienā traucēja vācu karaspēka atlieku vadība ar ģenerāli Golcu priekšgalā, kuru inspirēja vietējā muižniecība Latvju centieniem pretējā garā. Tomēr gaidāmā uzbrukuma sagatavošanas darbi visā" klusībā sekmīgi virzījās uz priekšu. 1919. gada februāra mēneša sākumā, Pagaidu valdībai bija jau pārliecība, ka latvju nacionālās armijas uzbrukumam būs sekmes. Zeme un iedzīvotāji jau bija pietiekoši sagatavoti, lai vismaz sekmētu Latvijas atbrīvošanu no sarkanā terora briesmām. Bet tūliņ arī pacēlās jautājums, kā nodrošināt mūsu armijai aizmuguri apgabalos, kurus viņa būs atbrīvojusi no ienaidniekiem. Pagaidu valdības rīcībā esošais bruņotais spēks bija daudz par niecīgu, lai viņu retināiu, izmantojot aizmugures nostiprina šanas dienestam. Šādos apstākļos izvest kādu mobilizāciju arī ncv’arēja domāt, bet līdzšinējā administratīvā iekārta bij sabrukusi, policijas organizēšana, sakarā ar sarkanarmijas ienākšanu Rīgā. pārtraukta.
Šo jautājumu tad nu laimīgā kārtā atrisināja Pagaidu valdības iekšlietu ministrs Dr. Miķelis Valters. Kādā februāra mēneša dienā ) mi-
) Skat.: «II. Ventspils aizsargu pulks, 10. jūnijs 1919. 1920. g». Ventspils pulka štāba izdevums.
nistrs uzaicināja pie sevis uz apspriedi bij. V entspils apriņķa priekšnieku K, Veckalniņu, 11, Ventspils aizsargu pulka komandieri D. S m i t -mani un Tukuma apriņķa izmeklēšanas tiesnesi Kāpostu. Iepazīstinājis ar vēl jauno aizsargu ideju, ministrs uzdeva minētiem kungiem izstrādāt noteikumus, uz kupu pamata varētu uzsākt darboties pagastu aizsargu nodaļas.
Otrā dienā no rīta noteikumu projekts tika iesniegts ministri jas administratīvās nodaļas vadītājam J. Ievām, kas ar savu atzīmi to nodeva mini-strim.
1919. gada 20. martā ministru prezidents K. U 1 m a n i s un iekšlietu ministrs Dr. M. V a i te r s izdeva noteikumus par pagasta aizsargu nodaļām. Šie noteikumi tika nosūtīti caur apriņķu priekšniekiem pagastu izpildu komitejām un tūliņ arī sākās aizsargu nodaļu nodibināšana. Pagastos sasauca saimnieku, rentnieku, rūpnieku un tirgotāju sapulces, sastādīja aizsargu sarakstus, ievēlēja priekšniekus un pagastus sadalīja aizsardzības iecirkņos.
Saskaņā ar .1919. g. 20. marta noteikumiem, pagasta aizsargu nodaļām uzlika par pienākumu palīdzēt policijai apkarot noziedzības, apsargat ceļus. tiltus, telefona-telcgrafa-d/elzsccļa līnijas, aizturēt šaubīgas personas u. t. t. Šie pienākumi bija rāpilda personīgu klaušu kārtā visiean vīriešiem sakot no 18 līdz 60 gadiem. ' Tā tad savas dibinašanas un darbības pirmsākumā aizsargi bija administratīvās varas palīgspēks.
Tomēr aizsargu organizācijai savas darbības sākumā nācās pārciest nopietnas traucēkļus.
Pi rmkārt — visur bija sajūtams ārkārtīgs ieroču un municijas trūkums. Vācu okupācijas vara. kā arī lielinieki, iedzīvotājiem bija atņēmuši visus daudz maz noderīgos ieročus. Ja arī kāds pārdrošnieks, neskatoties uz draudošam dzīvības briesmām, kaut kur bija saglabājis kādu šauteni, tad pa lielākai daļai tās bija sarūsējušas un lietošanai nederīgas.
Trfīka arī personas ar militāru izglītību, kas varētu nostāties aizsargu nodaļu priekšgalā, tās vadīt, apmācāt un instruēt.
Otrkārt — lielinieku un vācu terors radīja iedzīvotājos neuzticību un bailes par to. ka varbūtējas varas maiņas gadījumā vinu dzīvības ir apdraudētas. ja tos atradīs apbruņotus. Bez tam. šajā laikmetā pa latvju zemi klīda vācu un lielinieku dezorganizēto kareivju pulciņi, kas laupīja un visādi terorizēja iedzīvotājus. Šīs bandas pa lielākai daļai bija labi apbruņotas. Katrs saprata, ka atsevišķa uzstāšanās pret šiem laupītājiem ,ar ieročiem
rokās, varēja beigties vienīgi ar nāvi. Vajadzēja būt varonim, lai šādos apstākļos ņemtu ārā no paslēptuves savu sarūsējušo Šauteni.

Iekšlietu ministrijas aizsargu nodaļa. Sēž, vidū — aizsargu pr-ks pulkvedis A. Tone, pa kreisi no viņa, militārās apmācības vadītājs, instruktors kapteinis Rusmans, pa labi, instruktors A. Bērziņš (propag.
un saimniecības noz.).
Neskatoties uz visiem šiem nelabvēlīgiem ap stākļiem, pagastu sapulcēs izraudzītie aizsargi ar lielu pašaizliedzību un apzinību izpildīja savus pienākumus un. bez maz izņēmumiem, bruņoti tikai ar rungām, apsargāja mieru un drošību uz ceļiem, laužu sapulcēšanās vietās u. t. t. Statistika rāda ka atraušanās no pienākumu pildīšanas nevienā apriņķī nav pārsniegusi 2%. To gaisi raksturo sekošs laikmeta atmiņas tēlojums ):
«1920. gada janvāra mēnesī atgriezos no Talsiem. kur biju izbraucis dienesta darīšanās. Ceļš veda caur Ugāli. Bija jau satumsis, kad iebraucu Ugāles muižā. Pārmainījis šķūtnieku, devos tālāk. Stipri sala un putināja. Kilometrus trīs no Ugāles pēkšņi man stājās ceļā divi rungām apbruņoti vīri, apturēja pajūgu un sāka mani iztaujāt. kas es un kādēļ dauzoties apkārt pa naktīm, paskaidroja, ka viņi esot «vakte». Tūdaļ sapratu, ka man darīšana ar aizsargiem. Mans paskaidrojums. ka esmu godīgs ceļinieks,viņus neapmierināja. Viens no sargiem saķēra zirgam pie galvas. kamēr otrs ar paceltu rungu tuvojās ragavām un uzsauca: «Nāc līdz uz muižu! Tādu nakts vazaijķu daudz; šis esot godīgs ceļinieks, u. t. t.»
«Negribēju velti tērēt laiku un mērīt atpakaļceļu uz Ugāli, tamdēļ aizsargiem atklāju savu personību, kam gan viņi labprāt neticēja. No kļūmīgā stāvokļa man izdevās izkļūt pateicoties tam, ka viens no aizsargiem, aplūkojis mani sērkociņa gaismā, pazina. Pateicos aizsargiem par krietno dienastu pienākumu pildīšanu, devos ceļā. saņēmis no viņiem sevišķu pamācību «tādos laikos naktīs labāk palikt mājās,» un aizrādījumu «būt ceļā. uzmanīgam, jo priekšā, esot vēl vaktis un viens no sargiem pat bruņojies ar revolveri …»(!)
Arī statistika liecina jo gaiši par aizsargu trūcīgo bruņojumu pirmsākumā. Tā «Latvijas iekše-jās drošības nostiprināšanas vēsturē J918. — 1925.»-Ip. p. 115. lasām:
Pirmā laikā aizsargi bija ļoti slikti apbruņoti un uz 5855 aizsargiem 1919. gadā lietošanā bija 38 revolveri un 914 dažādi citi šaujamie ieroči (šautenes un medību bises). 100 šautenes bija saņemtas no valdības, bet pārējie ieroči bija aizsargu pašu iegūti, karā un atrasti, ka svešu varu pamesti.»
Turpat 218. lp. p. lasām:
«Visgrūtāk atrisinājams bija apbruņošanas jautājums. Piemēram ^— Gārsienas nodaļā uz 100 dalībniekiem bija 4 šautenes. Rubeņu uz 529 dalību. — 13 šautenes, 2 revolveri un 7 medību bises.»
Neskatoties uz šo lielo ieroču trūkumu, aizsargi pašaizliedzīgi pildīja savus pienākumus un aizsargu organizācija gāja plašumā '
Tad nāca. Niedras pučs un Golca-Bermondta avantūra, kura gan uz ilgāku laiku pārtrauca šīs tagad tik varenās organizācijas izveidošanu, bet arī ierakstīja aizsargu vārdus pirmo reiz Latvijas atbrīvošanas cīņu vēsturē.
Eķengrāves, latvju aizsargi, cīnoties plec-ti pie pleca ar mūsu armiju, izturēja pirmo ugunskrustīlni un izgāja no viņas kā varoņi.
Bermondta laikā bij. Jaunjelgavas (tagad Jēkabpils» apriņķī pirmo reiz nācās dzirdot par aizsa: jiem. Tie vienā otrā vietā izdarīja lieius pakalpojumus musu armijai, kā arī daudzus iedzīvotājus glāba no aplaupīšanas.
Sevišķi jāatzīmē kapteiņa VI a lceni e-k a, tagad Jēkabpils aizsargu pulka sestās rotas komandieri. Viņš bij organizējis nelielu grupu aizsargu, tos apmācījis un kopā ar Eķengrāves komandantūras nedaudzajiem kareivjiem (visi nepietiekoši, ar vecām šautenēm apbruņoti) stājās pretim ar ložmetējiem un lielgabaliem apbruņotiem vāciešiem. Pie Eķengrāves 1919. g.,
12. oktobrī notika liela cīņa starp iVīalcenieka grupu un vāciešiem, kupā ņēma virsroku ne lielais, skaita ziņā, pārsvars, ne labā apbruņošana, bet gan lielā, pašaizliedzīgā dzimtenes mīlestība
— uzvarēja varoņu gars. Cīņas iznākumā bija diezgan lielas trofejas — 6 ložmetēji, municija. ieroči, vezumi, zirgi. Bermondtiešu uz priekšu virzīšanos apturēja. [4] )
«Dažas Bermondtiešu grupas bij aizvirzījušās līdz pašai Jēkabpilij. Tās parādījās Biržu pagastā, 12 verstes no Jēkabpils, un gribēja laupīdamas virzīties vēl tālāk uz priekšu. Biržu komendantūras kareivji, tag. Jēkabpils aizsargu pulka 1. bataljona komandiera, kapteiņa Kurmes vadībā, uzsāka netāļu no Biržu muižas sīvu cīņu ar vāciešiem. Man atmiņā sekoša maza epizode no šīs kaujas. Vienā pusē — Bermondtieši, otrā
— mūsu kareivji. Vidū — pamests vācu ložmetējs, dē] kura iet cīņa. Ložmetēja atrašanās vietu no abām pusēm apšauda, tāpēc pie tā nokļūt,
lo paņemt, nav iespējams; pat kapā norūdītie kareivji to nevar izdarīt. Bet neiespējamo izdara par iespējamu varoņu gars. Rodas privātpersonas: aizsargs, kas riskē ar visu un izdara neiespējamo. .
«Pa grāvi līzdams viņš nonāk ložmetēja tuvumā un zem ienaidnieka uguns to atvelk un nodod mūsējiem. Ar to kauja ir izšķirta.»

Varoņa vārds ir E d. K u p č e. Šajā darbā ņēma arī līdzdalību aizsargs Bērziņš. [5] ). pēdējais apbalvots ar Lāčplēša k. ordeni, bet Ed. Kupče .. . aizmirsts!).
Tā beidzās aizsargu pirmā ieroču brālība ar mūsu armiju. .
Likvidējot Golca-Bermondta avantūru, radās arī iespējamība turpināt aizsargu izveidošanas darbu. 20. sept. 1920. gadā sanāca aizsargu priekšnieku sapulce.
1920. gada 30. martā, iekšlietu ministrija izdeva instrukciju apriņķu priekšniekiem un pagastu aizsargu nodaļām, kuļā bija aprādīti aizsargu nodaļu uzdevumi un tiesības.
1921. gadā sākās aizsargu nodaļu pārorganizēšana, jo valstī bij iestājušies miera apstākli un noziedzības mazinājušās. Aizsargu pienākumu izpildīšana klaušu kārtā daudziem iedzīvotājiem bija par apgrūtinošu un tamdēļ izdeva rīkojumu, pakā-

15. Bauskas aizsargu pulka komandiers Grebers.
paniski atbrīvot no šiem pienākumiem vecākos aizsargus. 18. martā t. p. gadā, iekšlietu ministrija izdeva rīkojumu pārorganizēt aizsargu nodaļas uz brīvprātīgas iestāšanās pamatiem: līdz ar to. atceļot priekšniecības ievēlēšanas kārtību. Tajos pagastos, kur vēl nevarēja nodibināt brīvprātīgas aizsargu nodaļas, atstāja līdzšinējo iekārtu. Bez tam noteica nodaļu dalībnieku skaitu, sadalot tos aktīvos un pasīvos aizsargos.
Turpinot reorganizāciju atcēla aizsargu nodaļu regulāro posteņu turēšanu un aizsardzības dienesta izpildīšanu. Piepalīdzību policijai noziedzību apkarošanā aizsargi sniedza katrā atsevišķā gadījumā. Cik plaša bija šī piepalīdzībā, to liecina sekošā tabele:

2. Ventspils aizsargu pulka komandiers D. Šmitmanis.
Aprēķinot kavētās dienas par Ls 4,— (jo pie noziedznieku gūstīanas lietoti aizsarga privātie zirgi) dabonam skaitli Ls 1.065.736,—, kuļ'ii tā tad Ventspils apriņķa aizsargi ziedojuši valstij.
Tādus rezultātus gūstam ari par vēlākiem gaiļiem. A. Bērziņš savā brošūrā «Aizsargu organizācija :I0 gados» pieved sekošus datus par aizsargu darbību:
«1927. gadā. blakus saviem tiešiem pienākumiem, aizsargi ir bijuši piepalīdzīgi policijai pie noziedznieku gūstīšanām, dažādām apcietināšanām, kratīšanām un kārtības uzturēšanas, ziedojot gada laikā 17.635 dienas. Bez polic. klātbū-šanas, tieši no aizsargiem apcietinātas 82 personas. klijas izrādījušās par meklētiem noziedzniekiem. Bez tam no aizsargiem aizturēti 10 gadījumos malu medinicki. 1928. gadā aizsargi piedalījušies slepkavu, laupītāju un zagļu gūstīšanā 2815 gadījumos, kontroles posteņos 2229 gadījumos. pie arestiem un kratīšanām 1845 gadījumos, kārtības uzturēšana 5440 gadījumos. Tieši aizsargi atklājuši 11 slepkavības, 123 zādzības un 187 citus sīkākus noziegumus. 131 persona, kuras aizturētas no aizsargiem, izrādījušās par meklētiem noziedzniekiem. Pavisam 1928. gadā aizsargi bijuši nodarbināti pabalstot policiju 15.075 dienas.»
Aizsargu organizācija savā darbībā par valsts drošību, mieru tin kārtību, ir nesusi nevien lielus materiālus, bet arī cilvēku upurus. 23. maijā 1921. g., vajājot Aizupes laupītājus, krita Rīgas pulka aizsargi Kārlis F imbers un Andrējs B ē r-t u 1 s o n s, 10. nov. 1922. g. cīņā ar lietuvieša Ger-džūna bandu krita Liepājas pulka aizsargi Jānis Kūdums un Jēkabs Pūsens. Naktī no 2J. uz
22. janvāri, izdarot dokumentu kontroli, no nezināmiem ļaundariem krita Sniķeres nodaļas aizsargs Žanis R i k m a n i s, 12. aprīlī 1925. gadā pildot pienākumus pie kārtības uzturēšanas nošauts aizsargs Roberts P i n c t e, Kalnciema pag. aizsargs, bet 18. janvārī J927. g. vajājot zagļus, nošauts Volgundes pag. aizsargs Ansis Staģis — visi no Jelgavas pulka. Tūjā pašā gadā 13. janvārī krita 18. Daugavpils pulka aizsargs Alberts B i k a u n i e k s, bet
11. jūlijā 1922. g. un 3. oktobrī 1927. gadā nošauti Bauskas pulka aizsargs Artūrs Sīpnieks un eskadrona komandieris Paulis f ernas. Tāpat arī nošauti dienasta pienākumus izpildot Biržu pag. nod. aizsargs Zeltiņš un Ābeļu pag. aizsargs Liberts.
Bez minētiem nonāvētiem ir vēl lielāks skaits vieglāki un smagāki ievainotu, jo aizsargi ir piedalījušies visu nopietnāko noziedznieku gūstīšanā gan patstāvīgi, gan kopā ar policiju.
Izbeidzoties Latvijas atbrīvošanas kaļ’am. pēc armijas demobilizācijas, aizsargos sāka ieplūst bijušo cīņu dalībnieki, kā virsnieki, tā arī kareivji, kas ļoti lielā mērā pacēla aizsargu militāro vērtību un disciplīnu. 1922. gadā aizsargu nodaļas pārkārtoja un no viņām sakomplektēja rotas, eskadronus, bet no pēdējiem savukārt saformēja bataljonus un pulkus. Komandējošā sastāvā iecēla bij. virsniekus un kareivjus ar vecākām dienesta pakāpēm, aizsargiem piešķīra kopīgu formu un viņus apgādāja ar šautenēm. Līdz 1922. gadam aizsargu apmācītāji bija apriņķu priekšnieki, bet tagad apmācības izveda speciālistu un armijas virsnieku vadībā.

[. Talsu un 11. Tukuma aizsargu pulka komandiers Kārkliņš.
Kā jau aizrādīju, iestājoties mieram, aizsargu sastāvs militārās izglītības ziņā bija stipri uzlabojies. Tā kādā pulka 10 g. pastāvēšanas pārskatā mēs sastopam sekošu tabeU:
Aizsargi pēc militārās izglītības»

12. Ilūkstes aizsargu pulka komandries Jausons.
11 atvaļināti virsnieki ( 1,12%)
11 » kaļ'a ierēdņi (( 1,12%;
20 » virsseržanti ( 2,04%)
39 » seržanti ( 3,98%)
58 &amp;gt; kaprāļi ( 5,91%)
39 » dižkareivji ( 3,98%)
605 » kareivji (61,67%) 35 aizsargu instr. kursus beig. ( 3,56%)
163 armijā nedienējuši (16,62%)
P. S. Tas pats pulks pec vispārējās izglītības sadaļas: 6 ar augstskolas izglītību, 54 ar vidusskolas, bet 881 ar pamatskolas izglītību.
Ja ieskatamies aizsargu pulku statistikā, redzam datus, kas liecina, — pretēji aizsargu organizācijas pretinieku un nelabvēļu apgalvojumiem, — ka aizsargi ir visas latvju tautas lieta. Dibināšanas sākumā aizsargi ne bez pamata tika komplektēti no mantīgās pilsonības aprindām, bet veiāk, pārorganizējoties uz brīvprātīgās iestāšanās principiem, aizsargu organizācija kļuva par visu šķiru vienojošu faktoru.
To apliecina sekosi dati:
I. tabele. Aizsargi pēc nodarbošanās:1)
194 inteliģentie darbinieki (19,77%)
112 vecsaimnieki (11,45%)
129 jaunsaimnieki (13,14%)
253 strādnieki (25,79%)
125 amatnieki (12,73%)
73 tirgotāji un rūpnieki ( 7,44%)
95 dažādu profesiju ( 9,68%)
II. tabele. Aizsargi pēc nodarbošanās:)
8 ierēdņi ( 0,83%)
1 agronoms ( 0,02%)

1 ārsts ( 0,02%)
1 farmaceits ( 0,02%)
431 vecsaimnieks (45,16%)
327 jaunsaimnieki (35,—%)
42 amatnieki ( 0,43%)
292 kalpi un strādnieki (18,52%)
Aizsargu idejas nostiprināšanai par labu nāca arī agrārreformas izvešana Latvijā. Katrs iedzīvotājs saprata, ka Latvijai jābūt stiprai un spējīgai aizstāvēt savas iegūtās tiesības, par kuļ’ām brīvības cīņās liets tik daud~ asiņu un asaras, nesti tik lieli materiāli upuri.
Līdz ar aizsargu nodaļu pārkomplektēšanu militārās vienībās pēc apriņķiem un pāreju uz brīvprātīgās iestāšanās pamatiem, aizsargu organizācija enerģiski ķērās pie savas iekšējās dzīves izveidošanas un sabiedriskā darba, nostiprinot un izveidojot mūsu nacionālo kultūru. Te arī radās iespēja, nokārtot aizsargu militāro apmācību. Pamazām iegādāti arī apmācības līdzekļi. Vairāki pulki ar ziedojumu ceļā savāktiem līdzekļiem iegādājuši patšautenes, u. t. t. Aizsargu organizācija ievērojami progresējusi kopš viņas priekšgalā nostājās nopietni vadoņi, kā pulkvedis B o 1-š t e i n s un tag. aizsargu priekšnieks pulkvedis A. T o n e.
Līdzekļi aizsargu organizācijai sastādās no valsts budžetā uzņemtām sumām un pašu aizsargu ziedotiem un savāktiem līdzekļiem. 1927. gadā aizsargu org. vajadzībām valsts budžetā bija uzņemti Ls 258,856,— priekš tik lielas organizācijas
ne visai ievērojama suma. Bet šo samērā niecīgo sumu aizsargi paši, vācot ziedojumus Un izdarot iemaksas dažādā veidā, gan iegādājot ietērpu, ieročus, sedlus u. t. t., ir gandrīz trīskārtojuši, dodot savai organizācijai vērtības par apm. 700,000,— latiem. Tekošā darbības gadā. neraugoties uz lielām saimnieciskām grūtībām, aizsargi personīgiem līdzekļiem ir iegādājuši 1357 mēteļus, 2620 frenčus. 2493 biksas, 3884 pāri zābaku, 3576 cepures, 2047 vidus jostas, 357 sedlus un 6 motocikletus — kopvērtībā par 594,000 latiem, rēķinot pēc intendantū-ras cenām.)
Aizsargu organizācijā pašreiz skaitās 23.962 aizsargi, kuri sadalīti 19 pulkos, .156 rotās, 23 eskadronos, 53 bataljonos un 547 nodaļās. Pēc nodarbošanās 38% dalībnieku ir vecsaimnieki, 36% jaunsaimnieki un 26% bezzemnieki.

3. Ludzas aizsargu pulka štābs.
1. pulka kom. Kalve; 2. — pulka konii palīgs V. Sloskāns; 3. II. bat. kom. P. Steķis; 4. — 1TI. bat. koni. A. Skrēja: 5. — VI. rotas koni. S. Kursīts.
1923. gada pie aizsargu nodaļām pagastos sāka dibināt aizsardžu pulciņus, nolūkā atbalstīt aizsargu organizāciju saimnieciskās un kultūrēlās dzīves izveidošanas darbībā. Pirmā darbības laikmetā aizsardzēm bija jāiztur diezgan asa sabiedrības kritika, jo daudziem izlikās neparasta ideja pieaicināt arī sievietes valsts aizsardzības darbā. Aizsardžu darbība ievirzījās noteiktās sliedēs pēc iekšlietu ministra izdotās instrukcijas. Vadoties pēc viņas, aizsardžu darbs izveidojās trijos virzienos: kultūrēlā, pirmās palīdzības sniegšanā un saimnieciskā. Kultūrēlā darbībā aizsardzēm, kopā ar aizsargiem, piekrīt ievērojama loma.
Sagatavošanās pirmās palīdzības sniegšanai pēdējos divos gados devusi ievērojamus rezultātus. Te liels nopelns Latvijas Sarkanam Krustam, kura speciālistu vadībā aizsardzes apmācījās pirmās palīdzības sniegšanā. 1927. gadā sarīkoja 18 pirmās palīdzības sniegšanas kursus, kupus beidza 760 aizsardzes. Tekošā 1928./29. g. — 24 kursi, kurus beidza 1024? aizsardzes.
Saimnieciskās darbības laukā aizsardzes ir galvenās līdzekļu vācējas aizsargiem priekš viņu militārām vajadzībām.
Neskatoties uz neilgo pastāvēšanas laiku, aizsardžu kopējais skaits stingri pieaudzis. Pašu reiz visā Latvijā skaitās 316 aizsardžu pulciņi ar 5220 dalībniecēm.
Tādā veidā maz pamazām, no organizācijas, kura bija sākumā domāta kā atbalsts administratīvam aparātam viņa cīņā ar banditismu, — izveidojās ievērojams mūsu armijas palīgspēks — 19 aizsargu pulki.
Aizsargu vadība un atsevišķas vienības.
Aizsargu organizācijas vadība atrodas Iekšlietu ministrijas aizsargu nodaļas pārziņā, kuras priekšgalā ir pulkvedis A. T o n e. Militāro apmācību pār/.in instruktors, armijas kapteinis N. 11 u s m a n s, bet saimniecisko un propagandas daļu inspektors A. Bērziņš. Par aizsargu goda šefu skaitās bij. armijas virspavēlnieks ģenerālis j. B a-I o d i s.
1. Talsu aizsargu pulks.
Talsu apriņķī aizsargu nodaļas sāka organizēt 1919. g. augusta mēnesī. Viņas tūliņ nodibinājās visos pagastos ar 120—200 dalībniekiem katrā. Pa gastus sadalīja iecirkņos, ar kuru priekšnieku rīcībā bija no 25—50 aizsargu. Organizējot nodaļas tika dots mājiens, ka priekšniecībā jāievēl personas ar militāru izglītību, tomēr apriņķi tajā brīdī tādu tik pat kā nebij, kamdēļ komandējošā sastāvā nereti ievēlēja personas, kurām militārā iekārta bija pilnīgi sveša. Šis apstāklis tomēr netraucēja nodaļu tālāk organizēšanu un aizsargu darbību, valsts iekšējās drošības nostiprināšanas labā, jo katrs aizsargs apzinājās savu pienākumu nopietnību.
1919. gada 21. decembrī aizsargu organizēšanai Iekšlietu ministrija piekomandēja instruktoru Zig-

mundu. kas izpildīja šo amatu līdz 1920. g. maija mēnesim, pēc kam viņa vietā nāca instr. Freimans. Instruktori galvenām kārtām iepazīstināja aizsargus. kā rīkoties ar ieročiem.
Tomēr darbībai nebija diez’ kādas sekmes, jo apmācībai trūka nepieciešamie līdzekli —• ieroči.
I alsu apriņķī reiz pienāca ieroču sūtījums 1920. g. 13. janvāri. Izdalot šautenes pa pagastu nodaļām, iznāca ik uz pagastu 5—9 šautenes. Šajā laikā aizsargiem personīgi ieroči nebij.
1. septembrī 1921. g. apriņķī izveda reorganizāciju. nosakot aktīvo aizsargu skaitu katrai no 20—30 personām, Priekšniecībā jau nāca personas ar militāru izglītību. Sākot ar decembra mēnesi nodaļas sagrupēja pa rotām. Pavisam izveidoja 9 rotas, kas savukārt sastādīja vienu bataljonu. Bataljonu uzņēmās komandēt atv. pulkv. Itn. Bērtu 1 s o n s. Tajā pašā gadā. 14. decembrī izveda pirmo ierindu apmācību bez šautenēm, bet no 1922. «rada 20. decembra līdz 10. janvārim 1923. g. jau rotu apmācības ar šautenēm.
1922. g. 1. septembrī pulku sadalīja 3 bataljonos, pa trim rotām katrā. 1922. g. 23. novembrī sarīkoja pirmos gada svētkus, kad pulkam pasniedza karogu. 1923. gada 7. ianvārī pie pulka nodibinājās 10. atsevišķā rota. kura tika padota tieši pulka komandierim. Tajā pašā gadā. 23. oktobrī, nodibināja jātnieku eskadronu 113 jātnieku sastāvā. 1924. gada 7. janvārī nodibinājās pulka orķestris, bet 14. maijā velosipēdistu rota.
1924. g. 16. augustā, ar Iekšlietu ministrijas rīkojumu. pulks dabūja nosaukumu «I. Ta'su aizsargu pulks».
Pašlaik nulku komandē Tukuma un Talsu apriņķa pr-ks Kārkli ņ š. I. bataljonu komandē — Bērtulsons. II. bataljonu — Reinbergs.
III. bataljonu — Her m a n s o n s, pulka adjutants —R ē v a 1 d s. I. rotu komandē — Krievi ņ š,
II. rotu — 1 e v k a 1 n s, 111. rotu — K ū n a u s. IV. rotu — I n d r i k s o n s, V. r. — V i d u s k a 1 n s. VI. r. — K re i c b e r g s. VIL r. — R a t ērma n s. VITI. r. — F r e i m a n s. IX. r. — Jakobovskis,
10. atsevišķo rotu — C 1 e m b e r g s, jātnieku eskadronu — B rau ries. velosipēdistu rotu — Z a r i ņ š. orķestri diriģē — Šūniņ š.
I. Talsu aizsargu pulks lielā mērā. sekmējis laupītāju bandas «Melnā roka» likvidēšanu, kas darbojās Sasmakas apkārtnē, kā arī palīdzējis at-

14. Kuldīgas aizsargu pulka komandiers Jansbergs.
klat dažadus citāda veida noziegumus visa apriņķi, cieši saskaņojot savu darbību ar policiju.
2. Ventspils aizsargu pulks.
Ventspils apriņķī aizsargu nodaļas nodibinājās jau 1919. gada marta mēnesī, bet, sakara ar Niedras puču. Bermondta avantūru tin lielinieku iebrukumu Latvijā, tālāk organizēšanās tika pārtraukta līdz 1919. gada beigām.
1920. g. apriņķī sāka darboties aizsargu instruktori. Ar 1921. gada 6. jūliju sākās apriņķa aizsargu nodaļu pārorganizēšanās uz brīvprātīgās iestāšanās pamatiem. Līdz ar to pulkā ieplūda jauni spēki, galvenām kārtām no atvaļināto karavīru aprindām, gan fjrī no pārējiem pilsoņiem. 1923^ff. aizsargu pārorganizēšanas darbs sekmējās tik tāli, ka radās iespēja sastādīt pulku, sadalot to rotas, bataljonos, eskadronā un velosipēdistu komandā.
10. jūnijā 1923. gadā notika pulka gada svētki un karoga iesvētīšana. Karogā ierakstīta devīze: Par mieru, kārtību, drošību».
1923. sr. nodibinājās Ventspils pilsētas rota. bet &amp;gt;4 oktobrī notika pirmie manevri. Manevros piedalās aizsargu pr-ks pulkvedis Bolsteins, Ventspils kara apriņķa pr-ks nulkv. T.endiņš un citi. Platāki pulka manevri sarīkoti 1927. un 1928. g. g.
1926. g. pulku sadalīja 2 batal jonos. Vēlākā laikā nodibinājās pie pulka sakaru komanda ar ino-tocikletistiem un velosipedistiem un atsevišķa strēlnieku komanda.
1927. g. sarīkotos instruktoru kursus beidza 34 aizsargi. 1928. g. — 9. 1929. g. — 22. No 1. aprīļa
1928. g. pie pulka štāba nodibināts instruktora postenis. Bez tam pulkam ir savs orķestrs, kuru vada kapelmeistars Tālbergs.

18. Daugavpils aizsargu pulka komandiers Zilans.
Ar 1924. g. sāka .dibināties pirmie aizsardžu pulciņi.
Pirmais pulka komandieris bija K. Vecka I-niņš (no 29. marta 1919. g. līdz 1. aprīlim 1921. g.), otrais — Ekmans (no 1. aprīļa 1921. g. līdz 26. novembrim 1921. g.).
Pulku komandē — Ventspils apriņķa pr-ks D. Š m i t m a n i s, I. bataljonu — P. N 0 v i c k i s. II. bat. — A. Šiliņš, pulka adjutants •— Fr. O] tika 1 n s. I. Ventspils pilsētas rotu komandē — A. S p r o ģ i s, II. r. — P. Strautiņ š, III. (Piltenes) r. — A. Dobējs, TV. (Ugāles) r. — K. Š t e i n-berg s, V. (Papes) r. •— A. K ro j e, IV. (Dundagas) r. — A. T i n n e, jātnieku eskadronu — K. Ķ e ņ ģ i s, sakaru komandu — J. M11 c e n i e k s.
3. Ludzas aizsargu pulks.
Tūliņ pēc 1919. gadā Pagaidu valdības izdotiem noteikumiem par aizsargu nodaļu dibināšanu, Ludzas apriņķī sākās arī aizsargu nodaļu organizēšana.
Latgales lielākā daļa vēl nebij atbrīvota no ienaidniekiem, bet Bolvu, Lipnas un Domopoles pagastos jau bija noorganizēti 213 aizsargi. Latgales atbrīvošanas cīņu laikmetā aizsargiem daudzreiz nācās piepalīdzēt mūsu armijai apsargājot frontes aizmuguri ne tik vien no iekšzemes noziedzīgiem elementiem, bet-arī no lielinieku karaspēka atliekām un partizāņiem.
1920. gada pavasara sākumā visos Ludzas apriņķa pagastos jau bija nodibinātas aizsargu nodaļas, pie kam par 24 pagastiem aizsargu kopskaits sasniedza 1973.
Aizsargu nodaļu darbību lielā mērā apgļ ūtinā-ja frontes tuvums, sarkano partizāņu terors un spe-kulantu-kontrabandistu darbība Zilupes rajonā.
Tomēr aizsargi sekmīgi veica savus uzdevumus un izgāja no cīņas kā uzvarētāji, nodibinot visur kārtību un drošību.
1925. g. 1. aprīlī no Ludzas apriņķa atdalīja Jaunlatgales apriņķi un 12 aizsargu nodaļas pārgāja jaunā apriņķī.
1926. g. 1. janvārī Ludzas apriņķī no 12 aizsargu nodaļām sakomplektēja pulku 3 bataljonu sastāvā ar 3 rotām katrā un 1 jātnieku eskadronu.
Aizsargu vadība visu laiku atradusies apriņķa nriekšnieka pārziņā. III. Ludzas aizsargu pulku komandēja 1919. gadā N. Vainovskis, no 1920. gada — 1923. g. jūniram — Ž.Grundmanis, no
1923. g. jūnija — 1925. g. septembrim — A. Ran-cāns un no 1925. g. septembra — 1927. gada septembrim — T. S o i k ā n s.
Pašlaik pulku komandē Ludzas apriņķa nr-ks I. Kalve, pulka kom. palīgs — instruktors S 1 o s-k ā n s, I. bataljonu kom. —N. Ooincāns, TI. bat. — P. S t e ķ i s. IIT. bat. — A r. S k r ē j a^ pulka adjutants — J. U b ā fovs. T. rotu komandē — A.

L a i g e, TI. r. — Š. Smorodov s, III. r. — St. R ī ž i k s. IV. r. — G. B u d z i š s, V. r. — A. A p-s ī I s. VI. rotu — St. K u r s ī t s, VIT. rotn^ — J.

S o i k ā n s, VTTT. rotu — A. L a ti r s o n s, TX„ rotu
— V. Z a ļ e c k i s.
4. Jēkabpils aizsargu pulks.
Pēc tam. kad 1919. g. maija m. Tēkabpils (bi j. Tauuielgavas) apriņķī mūsu nacionālā aruma sadarbībā ar igauņu karavīriem, iztīrīja no Golca-Bermondta bandām, nodibinājās arī pirmās aizsargu nodaļas. Šajā laikmetā aizsargiem nācās pirmo reiz uzstāties kopē ji ar mūsu armi ju pret vācu bruņotiem banditiem (skat. Inp. ), pie kam šajās sadursmēs aizsargi izrādīja retu varonību un augstas kauias spējas.
Pēc Bermondta avantūras galīgas likvidēšanas pulku oārorganizēia uz militāriem pamatiem.
1921. g. pulks dabūja savu nosaukumu.
1923. un 1924. gados pulks aktīvi cīnījies gan kopā ar policiju, gan pilnīsri patstāvīgi ar bandītismu savā aorinkī. Šajā laikā 912 aizsargi ņēmuši dalību pie kratīšanām, 1847 aizsargi piedalījušies bandītu gūstīšanā un ceļu aizsargāšanā, pie kam aizsargi patstāvīgi atklājuši:
1 laupīšanu,
. 29 zādzības un
2 malu medības,
kā arī daudzus citus sīkākus noziegumus.

Ciņa pret bandītiem krituši pulka aizsargi Zeltiņš un Liberts.
1926. gadā Jēkabpilī nodibinājās pulka bibliotēka. 1928. gadā tiek iegādāta par speciāli šim nolūkam savāktiem līdzekļiem Bertjē patšautene. Tajā pašā gadā pulku oārkomplektē 3 bataljonos. 1929. g. nodibinās pulka orkestrs.
Pulku komandē Jēkabpils apriņķa priekšnieks N. K a. d ašs. ī. bataljonu — A. Rikmans, IT. bat. — K. Vilciņ š, III. bat. — E. Jaunozo-1 i ņ š, pulka instruktors — V. M e d n i s. pulka adjutants — A. U z ā n s. TT. rotu komandē — I. B n-
1 ā n s: ITT. rotu — T. V a s k i s, IV. rotu — V. Veinbergs. V. rotu — V. G ē ģ e r i s. VT. rotu
— T. Borodovskis. VIL rotu — Vold. K a-2āks, VIII. rotu — Ed. F reibergs, IX. rotu — jf. D ā r z i ņ š. Eskadronu — V. Ozoliņš, Sēlijas iātnieku nod. — J. Skanstiņš.
5. Rīgas aizsargu pulks.
1919. erada iīīniia mēnesī. Rīfras apriņķī, Drei-linu pagastā. nr Rīsras apr. nr-ka Fr. Jē k abs o n a .atlauiu nodibinaiās pirmais aizsargu pulciņš. Ofi-eiēli Rīsras anriukī aizsargu nodaļas sāka dibināties 1. p. gada, augusta mēnesī.
Rīcras apriņķa aizsargu izcilus nozīme iekšējās drošības nostiprināšanā biia redzama jau 1919. gada beigās, kad tika likvidētas vairākas laupītā-iu bandas, kuras darbojās Rīeas-Ones lielceļu rajonā. Šaiā r.aionā aizsargi apcietināja bīstamos laupītājus Deši. Koršunovu un Tvanotai, kuriem kara tiesa piesprieda nāves sodus. Katlakalna pagastā aizsargi sagūstīta laupītāju bandas vadoni Linden-bersm. kas vēlāk kā. kommunists tika pieprasīts no
S. P. R. S. 1921. gada 22: jūnijā, apcietinot Āpš-upes stacijas aplaupītājus krita, aizsargi A. Bērtu 1 s o n s un T. F i m b e r s, bet ievainoja J. Vik-mani un J. Bērtulsonu. Cīņā krita arī 2 laupītāji.
1923. rada 3. decembrī aizsargu nodaļas pār-komolektēia 4 bataljonos, pēc kam Siguldas apkārtnē sarīkota manevrus. 30. sept. t. p. gadā pulkam pasniedza karogu.
1927. g. 9. jūnijā pulku paņēma K. T eikma-n i s, kas viņu komandē arī tagad.
T. ba tai jonu komandē — K. Vinters. II. bat.
— Ed. Raps, ITT. bat. — Jēk. Dzenis, IV. bat:

16. Jelgavas aizsargu pulka komandiers Anšmidts.
— Aug. S t i e b r i s, pulka adjutants — V. P r i e d-nieks.
L rotu komandē -— J. Gūtman s, III. rotu —
A. Broders. IV. rotu — K. S i m i s, V. rotu — K. Imaks, VI. rotu — V. V ir p a d ž s, VIT. rotu
— J. K a 1 n i ņ š, 8. rotu — K. Grinbergs, 9. rotu — J. Ozoliņš XI. rotu — R. Lauva, XII. rotu — A. L a s s, XIII. rotu — N. Puri ņ š, XIV. rotu — M. M e d n i s, XV. rotu — K. O z o 1 i ņ ši XVI. rotu — A. Straupmans. XVII. rotu — J. Hc i-m’ans, XVIIT. rotu — R. P o g a, XIX. rotu — K. Aizstrau t s.
Stukmaņu iecirkņa atsev. rotu kom. — P. K ai-v ē n s, IV. bat. rezerves komandiers —• Juris E i z a.
6. Aizputes aizsargu pulks.
1919. gadā. laikā no 28. marta līdz 14 aorilim. Aizputes apriņķī ietilpstošos 30 pagastos nodibinājās aizsargu nodaļas. Pirmā laikā ieroču nebij, viņus saņēma tikai pēc gada. — skaitā 216 šautenes ar 6430 patronām, kamdēļ ejot patruļās viens gāja ar šauteni, bet 3 — 4 aizsargi bruņojušies ar nūjām.
Laikā no 1919. — 1920. g. beigām Alšvangas, Gudenieku un Baseš aizsargu nodaļas likvidē tanī apgabalā parādījušos Zikmaņa laupītāju bandu un pašu vadoni ar vairākiem dalībniekiem apcietina. Sakarā ar to aizsargs J. Bulle apbalvots ar Triju zvaigžņu ordeni. Tanī pat laikā Briņķu un Nigran-des nodaļas likvidē Cāzer.a laupītāju bandu sagūstot komunistu-teroristu Kummermani, Izceļoties apšaudīšanai pēdējais cīņā krīt.

15. Liepajas aizsargu pulka komandiers Legzdiņš.
1922. g. septembrī aizsargu nodaļas pārorgani-zējas uz brīvprātīgas iestāšanās pamatiem. Brīvprātīgi iestājas 895 personas. 1923. gada apriņķa aizsargu nodaļas tiek apvienotas «Aizputes apriņķa aizsargu pulkā». Pulka komandiera pienākumus uzņemas apriņķa pr-ks I ! j a J ukmenžuk s. Pulku sadala 2 bataljonos.
1923. gadā. 20. augustā pulkā skaitās 946 aizsargi un komandējošā sastāvā 6 bijušie virsnieki.
1924. g. 16. martā pulkam pasniedz karogu, pie kam šo dienu uzskata par pulka svētku dienu. Tad p,at arī pulku pārdēvē par «6. Aizputes aizsargu pulku».
Ar j927. g. 24. janvāri likvidējas Aizputes apriņķa priekšnieka postenis un pulka komandēšana tiek nodota 15. Liep. aizsargu pulka kom. Jēkabam Legzdiņam. 8. febr. par pulka komandiera palīgu ieceļ V. O zoli ņ u.
1929. g. 10. sept: par pulka komandieri ieceļ Aizputes polic. ļocirkņa pr-ku, atv. virsleitnantu A u g u s t u A u s m a n i, bet ar 1. oktobri pulku pārkomplektē 3 bataljonos.
Pulka adjutants — Art. M i ķ i t i s, I. bataljonu komandē — K. Vitenbergs, II. bat. — . E glīts. 111. bat. — Aug. Zaure; 1. rotu komandē — D. Strauss, II. r. — L ī m e ž s. III. r.
— O. Novickis, IV. r. -E. Pērkons, V.-E. E r h a r d s, VI. r. — Petrovski s, VIL r. — P. M u ccniek s. sakaru rotu. — A. Straus s. jātniekus — K. P r i e d n i e k s un Fr. Ern-š t e i n s.
Pulkā ir 567 aizsargi un 36 personas komandējošā sastāvā, no tiem 8 atvaļināti virsnieki.
?. Valkas aizsargu pulks.
Aizsargu nodaļas dibināšana Valkas apriņķī bija sevišķi grūta, jo iedzīvotājus stiprā mērā terorizēja no tuvējās frontes pārnākušās komunistu bandas. Pirmās aizsargu nodaļas 1919. gadā nodibinājās Smiltenes pilsētā un Lejasciema miestā, kā papildspēki vietējām rajonu komendantūrām. Apbruņojums bija ļoti nenozīmīgs.
1923. gadā pulku pārkomplektē 4 bataljonos — Valkas, Smiltenes, Vecgulbenes un Alūksnes. 1925. gadā Vecgulbenes bataljonu pievieno 9. Madonas pulkam.
1. jūnijā 1924. g. pulkam pasniedz gleznotāja
E. Brencēna zīmēto karogu.
J925. g. pulks saņem nelielu skaitu angļu šautenes, kas iegādātas no valsts un pulka līdzekļiem. Tajā pašā gadā tiek sarīkotas pirmās pulka šaušanas sacīkstes.
Ar 1927. gadu notiek pulka šaušanas un sporta sacīkstes ar igauņu aizsargiem — Veravas pulku.
4928. gadā pulka 1044 aizsargi piedalījās pie noziedznieku gūstīšanas, no aizsargiem tika atklātas 16 zādzības, 5 malu mednieki un 4 dažādi sīkāki noziegumi.
Pulku komandē Valkas apriņķa pr-ks Juris Ozoliņ š, komandiera palīgs — A. B 1 a n k s.
8. Valmieras aizsargu pulks.
Valmieras aizsargu pulks savu darbību varēja uzsākt tikai pēc lielinieku padzīšanas 1919. gada maija mēnesī. Darbs bija grūts un saistīts ar dzīvības briesmām, jo apriņķī klīda dezorganizētās

sarkanarmijas un laupītāju baudas. Tomēr aizsargi ar sajūsmu pildīja savus uzdevumus. 1919. g. oktobra mēnesī aizsargu nodaļas bija jau nodibinātas 55 pagastos un kopējais dalībnieku skaits sasniedza skaitli 7159. Sāpīgākais bija apbruņoša-nas jautājiens, jo uz šo lielo skaitu bija tikai 260 dažādu sistēmu ieroči.
Sākoties Golca-Bermondta uzbrukumam Rīgai, no komendanturām tika aizsaukti visi kareivji un viņu vietu ieņēma aizsargi. Atbrīvošanas kapam izbeidzoties aizsargi pārorganizējās uz brīvprīgās iestāšanās pamatiem. Reorganizāciju izveda apriņķa pr-ks A. Lī vens, sadalot pulku 3 bataljonos.

Rīgas aizsargu pulka komandiers K. Teikmanis.
1924. g. iesvētīja pulka karogu.
1925. g. pulks sarīko pirmās šaušanas sacīkstes. Tajā pašā gadā. Katvaru pagastā nodibinās pirmais aizsardžu pulciņš.
1927. gadā par pulka komandieri ieceļ kauju nopelniem bagāto kalpakieti Jāni Ķīseli. Viņa vadībā nodibinājās aizsargu palīdzības kase, tiek iegādāta patšautene un nodibinājās pulka orķestrs. Pie katra bataljona nodibināts viens jātnieku eska-d rons.
Pulkā patlabam skaitas 2031. aizsargs, kas ap bruņoti angļu šautenēm.
Pulku tagad komandē Valmieras apriņķa pr-ks J. Ķ ī s e 1 s, t. bataljonu — pulka instruktors E. Zariņ š, 11 . bat. — M. D e i g e 1 s, 111. bat. — V. Jingsts, pulka adjutants — A. Puķits, 1. rotu
— A. Sieti nson s, 11. r. — P. B a i d i ņ š, III. r.
— K. Blanka, V. r. — P. Zauls, 6 r. — K. Grunduls, 7. r. — E. Balodis, 8. r. — A. J urka, 9. r. — J. Vītols, 10. r. — A. Francis,
11. r. — Ar. M e 1 d e r s, 12. r. — V. Šmits. I. ba-talj: eskadronu — J. L e i m a n i s. II. bat. esk. kom.
— K. Pētersons, III. bat. eskadronu — AI. H o c h 1 a č o v s.
9. Madonas aizsargu pulks.
Pirmās aizsargu nodaļas Madonas apriņķī dibinājās jau lielinieku laikā, 1919. gada sākumā un pievienojās partizāniem, kūpi zem «zaļās armijas» vārda cīnījās ar ienaidniekiem. Partizāņus vadīja populārais vadonis A. Veckalniņš, kura enerģiskai rīcībai jāpateicas par to. ka komunistu darbība tika stipri paralizēta un viņi jūtās droši vienīgi lielākos centros. Šīs cīņas prasīja no aizsar-

?. Valkas aizsargu pulk". stabs. Pa labi sež pulka koni. J. Ozoliņš.
gicm daudzas dzīvības un arī vairāki dabāja smagus ievainojumus.
1924. g. 1. jūnijs uzskatāms par dienu, kad oficiāli nodibinājās 9. Madonas aizsargu pulks, 824 personu sastāvā, pie kam par pirmo pulka komandieri iecēla atv. pulkv.-ltn. J. Ērgli.
1924. g. 15. jūnijā pulkam pasniedza karogu. Līdzekļus savāca ziedojumu veidā, bet pašu karogu pagatavoja pulka aizsardzes.
Sākot ar 1925. g. 1. aprīli pulka sarīkotos instruktoru kursus beiguši 107 aizsargi, bet 1928. g. sarīkoja pulka kapaspēles, kurās ņēma dalību 48 komandieri.
Sanitārās palīdzības kursus beigušas 134 aizsardzes un 35 aizsargi. Automātisku ieroču iegādāšanai savākti 6700 lati. Pateicoties aizsargu rosībai uzcelti pieminekli brīvības cīņās kritušiem Saikavā, Gulbenē un Tirzā. Pie pulka pastāv teātra bibliotēka no 75 lugu komplektiem un orkestrs ar 24 mūziķiem. Pulka sastāvā ir 9 Lāčplēša kara ordeņa kavalieri.
Pulku komandē — A. P r a u 1 i ņ š. I. bataljonu komandē — Briedis, adjutants K. Sku-j i ņ š, 1. rotu komandē — P 1 i k a u s s, II. rotu — J. Gl ī z n i e k s, 111. r. — X. L ī d e k s, I. eskadronu
— A. lozeps, IV. r. — P. Purviņš. V. r. — V. Kalni ņ š, VI. r. — E. P r i e d ī t s, II. eskadronu — Rob. Baltpurvi ņ š.
JO. Cesu aizsargu pulks.
Tūliņ pēc vēsturiskām Cēsu kaujām visā apriņķī arī sākās enerģiska aizsargu nodaļu dibinā-
šana un 1919. gada septembpa mēnesī visur jau bija noorganizēts aizsargu nodaļu tīkls. Laikā no 1919. gada 20 septembrim mainījās vairāki Cēsu aizsargu pulka komandieri. Pirmā komandiera Zostes vieta nāca Jānis B r e i k š s, pēc viņa Oskars Krūmiņš, bet pēc Krūmiņa 1920. g. 16. decembrī par pulka komandieri iecēla Jāni B a č e v s k i.
1921. g. atmeta nodaļu komplektēšanu klaušu kārtā. 1923. gadā, ar 1. maiju, pulkā ieveda militāru iekārtu, sadalot to 4 bataljonos. Līdz ar to pulks ļoti enerģiski ķērās pie apbruņojuma papildināšanas un militārām apmācībām, kā arī daudz darīja vietējā kulturēli-sabiedriskā līmeņa pacelšanā.

Aizsargi apinacas šaut ar patšautenčm.
1924. g. 15. jūnijā no Cēsu pulka izdalīja 9. Madonas aizsargu pulku un līdz ar to pulka sastāvu pārkomplektēja. 29. jūnijā notika pirmie pulka svētki, kad pasniedza karogu ar devīzi: «Tēvu zemes mīlestību mēs ar darbiem rādīsim». 1925. gadā pie pulka nodibinājās pirmais aizsar-džu pulciņš. Sākot ar 1926. g. ieveda ikgadējās šaušanas sacīkstes. 17 jūlijā 1. p. gadā par komandieri ieceļ I. A n š m i d t u.
1927. gadā tiek sarīkoti kopīgi manevri ar armiju un pirmie sanitārie kursi. 1928. g. 1. maijā par pulka kom. palīgu ieceļ P. P o m m e r i, kas izpilda ari instruktora pienākumus. Ar 16. maiju pulku pārņem tagadējais komandiers A. Lī-v e n s.
I. bat. komandē — G. Mežuls, II. bat. —
l. E vērts, līī. bat. — J. Lapsa, IV. bat. — R. P ū c e. Pulka adjutants — K. Veitmans.
t. rotu komandē J. Leimans, 2. — K. V e i t-m ans. — 3.' rotu —• E. S m i 1 g a, 4. r. — H. V i-d r i ķ i s, 5. r. — J. J u r g e n s, 6. r: — R. D ž i n-d ž a, 7: r: — J. Medni s, 8. r. — J. L e i t i s. 9. r. — P. I e v i ņ š, 10. r. — A. Veckalniņš:
11. Tukuma aizsargu pulks.
1919. g. vasaras mēnešiem, Tukuma apriņķa 29. pagastos sākās rosīga aizsargu nodaļu dibināšana. Bermondta uzbrukuma laikā darbu nācās pārtraukt un viņš atjaunojās tikai 1920. gadā janvāfa mēnesī. Sākumā apbruņojums bija niecīgs, trūka arī attiecīgas municijas. Tomēr aizsargi jo rosīgi pabalstīja administrātīvo varu kārtības nodibināšanas un noziedzības apkarošanas darbā. Cīņā ar bandītiem 1920. ,g. 22. janvārī krita Sniķeres pag. aizsargs Žanis Rikmanis, kam uzcelts piemineklis Uzkuru kapos.
Pārorganizēšanās uz brīvprātīgiem pamatiem iesākās ar 1922. g. 4. maiju: Pirmā pavēle par Tukuma apriņķa aizsargu pulka dibināšanu izdota 1923. g. 7. jūlijā, pie kam pulku sadalīja 3 bataljonos un vienā eskadronā.
1924. g. 6. jūlijā pulkam pasniedza Tukuma apriņķa pašvaldību dāvāto karogu. Šajā gadā pulku pārdēvē par «1.1. Tukuma aizsargu pulku». Pārgrupējot pulka vienības pēc 8 aizsargu nodaļu atdalīšanas no l6. Jelgavas aizsargu pulka, radās iespēja nokārtot un sistematizēt aizsargu militāro apmācību. Pakāpeniski uzlaboja arī apbruņojumu, gan valsts, gan privātiem līdzekļiem. Bez tam sarīkoja sistemātiskus kursus komandējošam sastāvam un instruktoru sagatavošanai.
1928. gada novembra mēnesī sarīkoja kara spēles komandējošam sastāvam armijas virsnieku vadībā. Izrīkojumos un ar ziedojumiem savāktiem līdzekļiem pulks iegādājis patšauteni.
11. Tukuma aizsargu pulku komandē —apriņķa priekšnieks A. K ā r k 1 i ņ š, viņa palīgs — instruktors ir K. B r o k s, I. bataljonu Komandē — F. Lupmanis, II. bat. — A. Kronberg s, III.

9. Madonas aizsargu pulka jātnieku eskadrons.

bat. — J. Freimanis, pulka adjutants — Fridrichs Spro-i s, eskadrona kom. — G.

Valsts? prezidents J. čakste pasniedz karogu 11.
Tukuma aizsargu pulkam.
I
a u m a n i s.
12. Ilūkstes aizsargu pulks.
Ilūkstes apriņķi aizsargu nodaļas sāka organizēt 1919. gadā augusta mēnesī, jo līdz tam laikam apriņķa teritoriju ieņēma lietaviešu un poļu karaspēki. Dažos pagastos, kā Pilskalnes un Lašu, aizsargu darbību traucēja lietuviešu karaspēka daļas, ku-pas viņus pat atbruņoja. Ar 1920. gadu apriņķis atbrīvojās no lietuviešiem un poļiem, aizsargi saņēma šautenes no valdības un enerģiski turpināja savu tālāk izveidošanos.
1923. g. 12. aprīlī aizsargu Ne!,
nodaļas pārkomplektēja pēc armijas vienību parauga. Pulku sadalīja 2 bataljonos. Ar pulka komandēšanas pāriešanu apr. pr-ka Praūliņa zināšanā, sākās jātnieku un velosipēdistu komandu noorganizēšana. 1924. g. 29. martā pulkam pasniedza karogu.
Ar 1925. g. 1. februāri par pulka komandieri tiek iecelts N. Jansons, kurš vada puJkii līdz šim laikam. Visā apriņķī tagad nodibinājusies priekšzīmīga kārtība, aizsargi sāka piegriezt lielu vērību militārai apmācībai un kulturēli sabiedriskai dzīvei.
Pulkā pašlaik skaitās 580 aizsargi, ieskaitot šajā skaitā arī jātnieku eskadronu.
jātnieku eskadronā. Par pulka komandieri iecēla atv. pulkvedi B e r ķ i.
1923. g. pulku pārkomplektēja 2 bataljonos.
1924. g. 13. jūlijā pulkam pasniedza karogu ar devīzi: «Par tēvu zemi dārgo». Gadu vēlāk sāka dibināties pirmie aizsardžu pulciņi.
Pašlaik pulka sastāvā ietilpst 20 Bauskas apriņķu pagastu nodaļas, kuru aizsargi sadalīti 2 bataljonos, vienā eskadronā un sakaru komandā.
Pulku komandē — apriņķa pr-ks Grēbers,. 1. bataljonu — Sirmbārdis, II. bat. — S pudiņš, pulka instruktors — Sen ka.
13. Bauskas aizsargu pulks
Ar 1920. gadu Bauskas apriņķī katrā pagasta bija jau nodibinātas aizsargu nodaļas. Līdz 1921. g. 18. augustam aizsargu dienestu izveda klaušu kārtībā, pēc kam pārgāja uz brīvprātīgās iestāšanās pamatiem. Tomēr nodaļu sastāvs pēc reorganizācijas ar maz izņēmumiem palika iepriekšējais.
Pēc 1922. g. 17. decembra aizsargus pārkomplektēja militārās vienībās — 5 rotās un vienā

14. Kuldīgas aizsargu pulks.
Laikā no 1919. g. 30. marta līdz augusta mēnesim Kuldīgas apriņķī nodibinās 23 pagastos aizsargu nodaļas, kopskaitā 3.964 aizsargi. Ieroču trūkums, okupācijas varas liktie šķēršļi, lielinieku iebrukūfns un Golca-Bermondta avantūra, lielā mērā traucēja aizsargu sekmīgu organizēšanos, tomēr iedzīvotājos šī ideja atrada piekrišanu un-darbs sekmējās. Ar 1920. gada maija mēnesi par pulka komandieri nāca enerģiskais apriņķa priekšnieks P r a u 1 i ņ š, kura laikā aizsargu nodaļu izveidošana nopietni pavirzījās uz priekšu. 1922. g. pulka komandēšanu pārņēma tagadējais administrātīvā departamenta direktors K r. Š 1 o s -b e r g s, pēc kam liela vērība tika piegriezta aizsargu kultūrēli-sabiedriskai darbībai, apbruņojuma papildināšanai un izvestas pirmās apmācības. 1923. g. 24. jūlijā pasniedza karogu pulka Saldus bataljonam un t. p. g. 22. jūlijā pulkam Kuldīgā. 1914. g. pulku kom. pārņēma atv. kapt.
Hugo Helmanis, bet ar 16. aprīli 1925. g. — Jānis Ķīselis.
No 16. marta 1927. gada pulku komandē Nikolajs J ,a n s b e r g s.

Aizsargu komandējošā sastava kapaspeles.
Blakus saviem tiešiem pienākumiem, aizsargi vienmēr ir snieguši lielu atbalstu policijai. Desmit gadu pastāvēšanas laikā .aizsargi ziedojuši kārtības uzturēšanai 1274 dienas, apcietinājuši 14 ga-dījienos noziedzniekus un stāvējuši posteņos, policijai piepalīdzējuši 7628 dienas.
Pašdarbībā iegūtiem līdzekļiem pulks iegādājis par Ls 14.000 šautenes, municiju, revolverus, seglus u. i. t. Pie pulka tiek organizēti lasāmgaldi, bibliotēkas, priekšlasījumi; aizsargu nodaļas ņem dzīvu līdzdalību tautas namu būvju sekmēšanā u. t. t. Pie pulka pastāv orķestrs, jātnieku eskadrons un motociklistu komanda. Ar 1929. gadu pulka komandējošam sastāvam tiek sarīkotas kapa spēles, kupas vadīja armijas augstākie virsnieki.
15. Liepājas aizsargu pulks.
15. Liepājas aizsargu pulka vēsture sākās ar to laikmetu, kad no Latvijas vairs bija palicis pāri nelielais Liepājas apgabals. Tamdēļ pulka aizsargiem jau savu gaitu pirmsākumā nācās ņemt arī aktīvu līdzdalību armijas cīņās, uzņemoties uz sevi riskanto izlūkošanas dienestu. Aizsargi ļoti enerģiski nodevās saviem pienākumiem, lai gan starp viņiem bija arī daudzi ap 60 gadu veci (no tiem mināmi (Šalmis un Lukažs, kas apbalvoti ar Triju zvaigžņu ordeni). Kā visiem, tā arī Liepājas pulka aizsargiem bija savā darbības pirmsākumā jāierobežo jās galvenām kārtām apbruņojuma trūkuma dēļ.

Ar 1921. g. 6. jūliju aizsargu nodaļas pārveidojās uz brīvprātīgās iestāšanās pamatiem un līdz ar to viņu dzīvē atjaunojās agrākā rosība. 1922. gadā, pēc armijas demobilizācijas, aizsargos ieplūda bijušie kapa vīri un iestājoties miera apstākļiem valstī, radās arī jauni uzdevumi, — veicināt kultūrēli-sabiedrisko dzīvi, pabalstīt policiju jo projām viņas darbībā, veicināt sabiedriskās morāles pacelšanu, fizisko un militāro audzināšanu un saimnieciskās dzīves atjaunošanu. Kā aizsargi Šos uzdevumus veikuši, to apliecina se-košie piemēri:
Medzes pag. aizsargi kopīgi ar pārējiem pilsoņiem izbūvēja telefona līniju, savienojot Grobiņu ar Medzi; I. bataljona aizsargi atvēra klubu ar brīvklausītavu u. t. t.

Aizsargi šaušanas apmaciba.
1923. g. pulks pārkomplektējās pēc armijas parauga militārās vienībās. 1924. gadā Priekulē notika pirmie pulka svētki ar karoga iesvētīšanu, uz kupa ir devīze: «Ņem tēvzeme, tavs esmu viss!»
Laupītāju bandas, kas darbojās Liepājas apr. ar aizsargu palīdzību tika likvidētas, pie kam krita aizsargi P. P ū s e n s un J. K ū d u m s, kūļiem tagad uzcelts krāšņs piemineklis.
Sākot ar 1924. gadu pulkā tiek izdarītas seko-šās apmācības:
1) Pavasaros izved lauka apmācības pa bataljoniem un rotām, izejot nometnēs uz 2—3 dienām. Aizsargu piedalīšanās ir 42%.
2) šaušanas apmācības, sarīkojot pie tam sacīkstes. Te piedalās caurmērā 85%.
3) Ziemas laikā galveno vērību piegriež kulti! rēli-sabiedriskai audzināšanai.
4) Pastāvīgi tiek papildinātas komandējošā sastāva zināšanas, sarīkojot kursus un karaspē-les.
Pie pulka nodibinājies orķestrs.
Pulku komandē — Liep. apr. pr-ks L e g z-d i ņ š, viņa palīgs — K r e v i c s, adjutants — Ronis, I. bataljonu komandē — / e m I t s, II. bat. — E i k e r t s, III. bat. — T r e i j s, 1. rotu
— A t m a-t s, 2. rotu — R e ķ i s, 3. r. — Pun-nēnovs, 4. r. — Šmiukšis, 5. r. — Dobel’is,
6. r. — Bumbulis. 7. r. — Ģ I b i e t i s, 8. r: —• Dūkstenieks, 9. r. — Gārnis, — Liepājas rotu — Lēģeris, eskadronu — Kop-š t. ā 1 s, velosipēdistu rotu — Kalniņš, sakaru komandu — Jaunzemis.
16. Jelgavas aizsargu pulks.
Jelgavas apriņķī aizsargi sāka dibināties
1919. g. augusta mēnesī. Vairākos pagastos, kur vēl atradās vācu komendanturas, pēdējās visādi traucēja aizsargu nodaļu nodibināšanu, izlietojot pret viņu vadītājiem represijas. Arī ieroču apgādāšana šajā laikmetā bija savienota ar nāves briesmām, jo vācieši visiem «par neatļautu ieroču turēšanu» piedraudēja ar nāvi. Aktīvie darbinieki nereti bija spiesti bēguļot un tikai ar decembra mēnesi, kad nacionālā armija satrieca Golca-Bermondta spēkus, varēja atjaunot pārtraukto organizēšanās darbību. Te nu aizsargiem nācās aktīvi piedalīties daudzu pārdrošu bandītu un laupītāju gūstīšaņā (Pīlāgs, Adamaitis, Kau-pēns u. c.)
1923. gadā aizsargu nodaļas militarizējās. Priekšgalā nostājās ieceltās personas, vairumā bijušo atbrīvošanas cīņu līdzdalībnieki. Pulku sakomplektē 3 bataljonos.
1925. g. 1. aprīlī •— Jelgavas apriņķim pievieno jaunas vienības, pie kam viņu pārorganizē 4 bataljonos un 2 eskadronos.
1926. g. pulka III. bataljonu pārveido par jātnieku divizionu. Pašlaik pulkā ir 3 bataljoni ar 8 rotām un viens jātnieku divizions ar 6 eskadroniem. Pulka sastāvā 68 komandieri un 1088 aizsargi. No tiem 17 ir rezerves virsnieki. 225 rezerves instruktori, 421 rez. kareivji un 493 nedienējuši. 39 aizsardžu pulciņos skaitās 466 dalībnieces. Pulka pūtēju orķestra mūziķu kopsaits ir 105. Pēc sociālā stāvokļa — 44% vecsaimnieki. 23% jaunsaimnieki un 32% bezzemnieki (algādži, brīvās profesijas darb. un c.).
Ar 1926. gadu izved sistemātiskas militārās apmācības. Vislatvijas šaušanas sacīkstēs apbalvoti 130 aizsargi. Sanitāros kursus beiguši: 46 aizsargi un 216 aizsardzes.
1925. gadā pulkam pasniedza karogu ar devīzi: «Modri stāvam sargu vietās, lai var brīvi Latvija zelt».
1928. gadā pulka vienības savākušas Ls 18.356,94. bet aizsargi paši saviem līdzekļiem iegādājuši se-koŠās vērtības: 102 mēteļus, 433 frenčus, 456 bikses. 387 cepures, 464 p. zābakus, 340 vidus jostas, 250 revolverus, 133 velosipēdus, 72 seglus,

21 zobenu; 85 iemauktus.

Jelgavas aizsargu pulka jātnieku diviziona standarts parādē.
1925. g. 13. aprīlī no ļaundaru rokas krita aizsargs R. P i n e t e, 1927. g. 18. janvārī A. S t a-ģ i S: .
16. Jelgavas aizsargu pulku komandē — Lāčplēša. kapa ord. kav. Jānis A n š m i d t s.
I. bataljonu — E. Upe nieks, IT. bat. — A ufmani s, IIT. bat. — Ar. Grikmani s, jātnieku divizionu — K. I, ā c e r s, pulka adjutants — Oskars B e r g.m a n i s.
17. Rezeknes aizsargu pulks.
Pirmo aižsargu nodaļu Rēzeknes apriņķī nodibināja 1919. g. 18. septembrī Barkovas pagastā, otro — Atašienes pagastā. Pārējos pagastos aizsargu nodaļu dibināšana sākās ar 1920. gadu, kad apriņķi mūsu nacionālā armija atbrīvoja no Padomju Krievijas armijas.
1919. un 1920. gados uz katru aizsargu nodaļu izsniedza pa 25 šautenes un Šo skaitli vēlāk pavairoja līdz 50. Visā apriņķī nodaļu organizēšanu nobeidza
1928. g. 29. oktobrī.
Ar 1921. gadu aizsargu, nodaļas pārorganizē ja, ievedot brīvprātīgu dalībnieku pieņemšanu. Pulks galīgi noorganizējās J 923. g. 1. oktobrī, sakomplektējoties 2 bataljonos.
Cīņā ar lieliniekiem un laupītājiem nogalināti sekoši Rēzeknes aizsargu pulka aizsargi:
1921. g. 20. aprīlī — Jānis S kranča.
1923. g. 1. novebmrī — aizsargs Solovjevs.

Aizsargi nometne.
Rēzeknes pulka aizsargi ņēma dzīvu dalību iā sauktās «Japončika» bandas likvidēšanā, pie kam ievainojumus dabūja aizsargs Aleksejs Iva-n o v s.
Pulku komandē — Zarāns.
18. Daugavpils aizsargu pulks.
Daugavpils apriņķī aizsargu organizēšanās sākās 1919. gada beigās.
1920. gada sākumā., pēc Latgales atbrīvošanas no ienaidnieka, aizsargu organizēšanās pieņēma plašus apmērus. To liecina sapulču dalībnieku lielais skaits — pat līdz 800 un vairāk personas (!) ņēma viņās dalību.
1920. g. 10. jūnijā sasauca pirmo Daugavpils aizsargu nodaļu priekšnieku sapulci, kur izdalīja instrukcijas un nosprauda darbības plānu. Visā Daugavpils apriņķī
1920. g. vasarā bija uzstādīti pavisam 113 aizsargu posteņi. Apbru-ņošanai nodeva apm. 20 Šautenes uz ikkatru pagastu.
Uz 1921. g. 1. janvāri Daugavpils apriņķī skaitījās 286? aizsargi, kupu rīcībā atradās 414 kapa šautenes. Šajā pašā gadā uzsāka arī aizsargu nodalu pārorganizēšanu.
1923. gadā aizsargu nodaļas pārorganizēja pidkā, sadalot to 8 kājnieku rotās.
1924. g. janvārī Līvānu miestā, gūstot noziedzniekus, nošāva aiz-
&amp;lt; sargu Albertu Bikaunieku.
Augusta mēnesī pulks dabūja savu tagadējo nosaukumu. No šī laika sākās militārās apmācības, kuras izveda jau pēc noteikta plāna.
1928. g. 8, jūlijā Daugavpils apriņķa valde pasniedza pulkam karogu. Tā paša gada vasarā sāka izvest nometņu apmācības un šaušanas sacīkstes.
Pulks sadalās: 3 bataljonos, 1 jātnieku eskadronā ar 1340 aizsargiem.
Pulku komandē — D. S i 1 a n s.
19. Jaunlatgales aizsargu pulks
tika izdalīts no Ludzas apriņķa aizsargiem un skaitās viena no jaunākām aizsargu vienībām.

Latvijas aizsargu pr-ks, pulkvedis Bolsteins apstaigā 11. Tukuma aizsargu pulka svētku parādi.
Nobeidzot pārskatu par aizsargu organizācijas attīstību un darbību desmit gadu laikā, nevaram neatzīmēt, ka zem bijušo atbrīvošanas cīņu dalībnieku vadības un pateicoties pašu aizsargu centībai, no kādreiz niecīgām. ar rungām apbruņotām pagastu aizsargu nodaļām, tagad izveidojies ievērojams palīgspēks mūsu armijai. To apstiprina aizsargu pulku darbības un sasniegumu statistika.
Darbojoties uz demokrātisma vienojošiem pamatiem, aizsargu ideja ir kļuvusi par visas latvju tautas šķiru vienojošu lietu kopējai idejai — būt gataviem aizstāvēt savu dzimteni ar ieročiem rokās, ja to prasa valsts neatkarību apdraudošie apstākļi. Nenoliedzami, ka aizsargu organizācijas pusē arī sabiedrības simpātijas. Katrs aizsargu pasākums vienmēr atrod atsaucību sabiedrībā, lai gan dažreiz ne tik lielu, kāda ir vajadzīga. Bet aizsargu organizācijas tālākās izveidošanas sekmes stāv ciešā atkarībā no tā, par cik lielā mērā turpmāk viņas centienus izpratīs sabiedrība, par cik viņu atbrīvos no dažādiem ierobežojumiem, kas neatļauj aizsargu pulkiem vajadzīga mera iegūt modernu kaujas un tech-nisku apbruņojumu.

Jelgavas aizsardžu apspriede ar pulka komandējošo sastāvu.
Cerams, ka turpmākos gados šie traucēkļi taps novērsti un Latvijas aizsargi varēs cienīgi nostāties līdzās saviem ieroču biedriem — Igaunijas un Somijas aizsargiem, jo visus vieno kopēja griba aizstāvēt savu dzimteni no briesmām, ja tādas apdraudētu viņas brīvību un neatkarību.
Mūsu aizsargi ir mūsu tautas garde!

Kuldīgas aizsargu pulka motociklisti.
Kapt. Panteļejevs.

Militārā audzināšana un apmācība skolās

Militārā audzināšanu un apmācība ievesta mū-su skolās saskaņā ar kara klausības likuma 3. p.,lai atvieglotu pilsoņu sagatavošanu kara diene-tam.
Skolās attīstarnas un izveidojamas tās audzēkņu rakstura un fiziskās īpašības, kas nepieciešamas nākamiem valsts sargiem, un dodamas tās militārās zināšanas, ko iespējams piesavināties, atrodoties ārpus armijas, citiem vārdiem, jaunatnei dodama militārā priekšsagatavošana, lai atvieglotu viņas apmācību armijā.
Ar militāro audzināšanu un apmācību skolās saskaņota tāpēc audzēkņu fiziskā audzināšana, lai nostiprinātu un attīstītu jaunatnes veselību, spēku. izturību, izveicību un apķērību, iepazīstinot viņus arī ar veselības kopšanas noteikumiem un pirmās palīdzības sniegšanu nelaimes gadījumos.
Militārās audzināšanas nolūks skolās — attīstīt audzēkņos dziļu tēvijas mīlestību, lepnumu par savu valsti, varoņiem un armiju, drošsirdību, pašailziedzību un nelokāmu gribu uzupurēties tēvijas labā; izveidot viņos pienākuma un atbildības apziņu, pieradināt jaunatni pie stingras kārtības, pašdisčiplinas un kopdarbības, attīstot draudzības sajūtu un gatavību aizstāvēt savus līdzbiedrus.
Lai labāk sasniegtu šos audzināšanas mērķus, skolās sarīko aktus, priekšlasījumus un pārrunas sakarā ar svarīgiem gadījumiem sabiedrības un valsts dzīvē. Sarīko ekskursijas uz vēsturiskām vietām un latvju pilskalniem, vēstures stundās apgaismo latvju brīvības tieksmes un atbrīvošanas cīņas.
Šinī darbā ņem dalību visi skolotāji.
Militārās a p m ā čības nolūkos augstskolu audzēkņi iesaucami karaspēkā vasaras brīvlaikā, saskaņā ar kara klausības likuma 22. p.
Vidusskolās un pamatskolās militārā apmacī-ba ietilpst mācību plānos kā obligātorisks mācības priekšmets.
Vidusskolās militārai apmācībai piešķir pa 1 stundai nedēļā un pa 5 mācības dienām gadā katrā klasē. Vidusskolu militārās apmācības programa apņem jaunkareivju apmācības pirmo 7 nedēļu programu. Militāro apmācību vidusskolās izdara virsnieki vai sevišķi sagatavoti skolotāji.
Pamatskolās, kamēr vēl nav attiecīgi sagatavotu. skolotāju, militāro apmācību pagaidām vēl neizdara.
Personas, kas skolā izrādījušas labas sekmes militārā apmācībā, obligātoriskā kara dienestā iegūst dažas priekšrocības.
Gen. K. Goppcrs.

Dažas domas par armiju un skautismu

V
Mūsu dzimtenes atbrīvošanas karā ir viens visai spilgts un nozīmīgs acumirklis, kad mūsu tautas un valsts liktenis karājās mata galā, kad visniecīgākais kaujas spēku pārsvars likteņa svaru kausos varēja novirzīt tautas eksistēšanu un dzīvi pavisam savādā virzienā, kad nevien mūsu. bet arī mūsu kaimiņu tautu; vēstures gaitas atradās krustceļā. Šis liktenīgais un nozīmīgais acumirklis bija Cēsu kaujas, jūnijā 1919. gadā. un tādēļ būtu vērtīgi noskaidrot visos sīkumos šī brīža notikumus un to kaujas elementu savstarpīgo nozīmi, kūļi spēlēja kaut kādu, arī to niecīgāko lomu šinīs vēsturiskos notikumos. Galvenais kaujas,spēks bija mūsu kaimiņi igauniar savu jau noorganizēto karaspēku. Tas apstāklis izceļ un pastrīpo mūsu ieroču brālības nepieciešamību. Bet ne mazāk nozīmīgas bija tās slāpes pēc brīvības un tā. tēvijas un tautas mīlestība, kas spieda gandrīz neapbruņotus un neapmācītus kau jas darbībai tautas dēlus entūziasmā uzstāties pret labi apbruņoto, apmācīto un skaitliski pārsvarā esošo pretinieku. Sis jauneklīgais entuziasms un dzimtenes mīlestība deva to izšķirošo pārsvaru likteņa svaru kausos, kas ievirzīja tautas vēsturi citā virzienā, noveda tautu pie patstāvības un brīvības un šim ieņemtam virzienam piebiedrojās arī visi tie šaubīgie, kuri izšķirošā acumirklī bija ieņēmuši nogaidošu stāvokli.
Pētot Cēsu kauju psiciioloģisko pusi, nākošais vēsturnieks nepaies secen arī tai parādībai, ka šinīs kaujās piedalījās Cēsu skolnieku rota, kuras kaujas nozīme varbūt nebija un arī nevarēja būt visai liela. bet. tomēr visai raksturīga, jo nepieaugušo un kaujas paņēmieniem neapmācīto skolnieku uzstāšanās visspiīgtāki raksturo kā kritisko stāvokli šinī momentā ,tā arī morālisko spēku nozīmi kaujā. Patīkami atzīmēt arī1 to, ka šīs skolnieku rotas kodolā ietilpa Cēsu skaut u p u 1 c i ņ š, viens no pirmajiem skautu pulciņiem Latvija, kurš pirms tam bija pārcietis lielinieku vajāšanas un no kura dibināšanas laika ari Latvijas skautu organizācija skaita savu sākumu.
Tas apstāklis, ka Cēsu kaujās skolnieku rotas sastāvā ari pirmie Latvijas skauti ziedoja savu asins pilienu uz tautas brīvības -altāra, varbūt nav tikai apstākļu sagadīšanās nejaušība vien.
Jāpielaiž varbūtība, ka tās idejas, kas apvienoja un uzturēja savstarpējās saites šinī grūtā laika pirmā skautu pulciņā, palīdzēja arī noorganizēt šo skolnieku rotu un viņai uzstāties kaujas darbībā.

Skauti-sanitari pie ievainoto transporta.
Šāda varbūtība jāpielaiž tādēļ, ka skautisma audzināšanas paņēmienos ietilpst tie paši principi, uz kuriem dibinājās karavīru audzināšana, lai gan pirmā nav kareiviskās apmācības. Bet Cēsu kaujas sevišķi spilgti pastrīpo to apstākli, ka nopietnākos kaujas brīžos izšķir ošo lomu nespēlē apmācība un ieroču vairums, bet uzticība savam pienākumam, kas ir audzināšanas rezultāts. Karavīru kaujas aņēmienu laba zināšana tikai atvieglo šā pienā-uma izpildīšanu.
Izejot no šā simtkārt pierādītā uti atzītā principa un ievērojot mūsu pārāk īso karadienesta laiku kas daudzmaz atļauj veikt militāro apmācību, bet nedod iespēju sekmīgi nostādīt kareivisko audzināšanu, nebūs lieki īsos vārdos apsvērt, vai skau-tisms ir spējīgs sniegt izpalīdzību karaspēka vadībai, iepriekš sagatavojot jaunatni tādiem uzdevumiem, kas ir nepieciešami arī kareivim.
Skautisma teorētiķi gan vairākkārt uzsver t°, ka skautisms nav militāra organizācija, bet neapstrīdot šo apgalvojumu salīdzināsim dažus karavīru un skautisma audzināšanas paņēmienus.
Karavīru audzināšanas uzdevumos ietilpst no fiziskā viedokļa—veselības izkopšana, fiziskās izturības un veiklības izveidošana. Šos mērķus karadienestā sasniedz ar sanitāro noteikumu ievērošanu kareivju kopdzīvē, nepieciešamo sanitāro zināšanu pasniegšanu kareivjiem, ar vingrošanas un militāro apmācību izvešanu svaigā gaisā, nometnes dzīvi,
fājieniem un taktiskām apmācībām (manevriem), as sniedz vingrināšanos izturībā visādos laika apstākļos. Skautu dzīvē un apmācībās mēs redzam to pašu: skautu sirojumi un nometnes, skautu rotaļas svaigā gaisā, galvenā kārtā nometnēs. Nometņu ierīkošana arī pie tiem apstākļiem, ja nav gatavu telšu, sevis apkopšana, ēdienu pagatavošana. Še klāt sanitāro zināšanu pasniegšana un vingrināša nās viņu ievērošana nometnēs, vingrošanās palīdzības sniegšanā visādos nelaimes un ievainojumu gadījumos. Kā redzam šinī nozarē programma viena un tā pati, starpība tikai tā, ka kareivjiem Šī programma jāiziet vienā gadā, skautiem turpretim iespēja trenēties šinīvirzienā no agras jaunības vairākus gadu's un sanitārā programma plašāka, kā kareivjiem. Ja šī programma tiek izvesta un kontrolēta, tad arī rezultātiem vajaga būt sasniegtiem.
Ta tad no fiziskas audzināšanas viedokļa neapšaubāmi skautisms veicinās karavīru sagatavošanu.
Vairāk komplicēta ir garīgā audzināšana, zem kuļ’as mēs saprotam no vienas puses tādu rakstūru vājību un īpašību apkarošanu, kupas jau katram pilsonim ir kaitīgas un nevēlamas, bet karavīros nemaz nav ciešamas, par piem. slinkums, vieglprātība, netīrība, meli, liekulība, savtība, nodevība, apmelošana, nesavaldīšanās pret alkoholu un citām iegribām u. c.
No otras puses tādu rakstūra īpašību izveidošana, bez kurām karaspēks nevar iztikt un pateicoties vienīgi kurām karaspēks var uzvarēt. Pie viņām pieder goda sajūta, dzimtenes mīlestība, pašaizliedzība, drošsirdība, uzticība savam pienākumam. atbildības sajūta, godīgums, taisnības sajūta
u. t. t.
Kā vienas,.^tā otras no šīm īpašībām katrā nācijā, lielākā vai mazākā mērā, ir atrodamas, neskatoties uz negatīvo īpašību apkarošanu ar likumiem un pozitīvo izveidošanu ar izglītības līmeņa pacelšanu valstī. Karaspēkam arvien visās armijās paliek vēl daudz darba šinī nozarē un šo darbu armija arī daudzmaz sekmīgi veic, atkarībā galvenā kārtā no dienesta laika ilguma. Jāatzīst, ka karaspēks veic šo uzdevumu galvenā kārtā ar tiem vispārējiem līdzekļiem, kas ir viņa rīcībā, un tie ir: 1) kazarmju kopdzīve, 2) stingrais re-žims ar iekšējās dzīves ciešu kontroli, 3) formas tērps, 4) dienesta uzdevumi, 5) noteiktas apmācības, 6) ierinda un 7) spaidu līdzekļi, —disciplinārā vara. Ja tam vēl pievieno individuālo audzināšanu, ko veic grupu apmācībās, un tuvāko priekšnieku personīgo priekšzīmi, tad gandrīz visi karaspēka audzināšanas līdzekļi ir izsmelti. Šo līdzekļu audzinošā nozīme ir milzīga un, izņemot karaspēku, nevienas citas iestādes rokās tādu līdzekļu nav. Karaspēks arī veic milzīgu tautas audzināšanas darbu, bet tikai par tik, par cik to atļauj īsais obligātoriskā dienesta laiks.
Še nav vietas iztirzāt atsevišķi katra minētā līdzekļa nozīmi, par to mūsu kapa literatūrā jau nevienreiz vien runāts; bet jāatzīmē, ka tas psichi-sk.ais process, kurš notiek mūsu nervu sistēmā, vingrinoties atturībā no negatīvām tieksmēm, kā arī vingrinoties tanīs paņēmienos, kas attīsta un izveido pozitīvās īpašības, prasa ilgstošu treniņu, lai sasniegtie rezultāti būtu arī paliekoši. Mūsu kai’adienesta laiks ir par īsu, sevišķi tais gadīju-jumos, kad rakstā ra vājības ir jau iesakņojušās.
Lai rastu izeju no šī stāvokļa, gandrīz visās valstis ķērušās pie audzināšanas ceļu meklēšanas, kuļ'u uzdevums būtu, v,ai nu karaspēkā iesāktās audzināšanas turpināšana, vai iepriekšēja (pirms karaspēka) audzināšanas nostādīšana jaunatnē. Šādā ceļā radusies vesela rinda privātu organizāciju un biedrību. Jāatzīmē, ka šo organizāciju mērķis nav katru reizi sniegt armijai vajadzīgo audzināšanu, bet vispārīgi pacelt morālisko līmeni tautā un sagatavot krietnus pilsoņus.

Skauti ceļ maju nometnei.
Cits jautājums, cik lielā mērā šīs organizācijas šādu mērķi sasniedz, jāatzīst, ka neviena no šīm organizācijām sekmju ziņā nevar līdzināties karaspēkam. arī tās organizācijas nē, kuras izdara pilnā mērā militāras apmācības, jo viņām nav rokās augšā minēto audzinošo līdzekļu. Ja pēdējos arī daudz maz rastu, tad tomēr nevar rast vienu, t. i. spaidu līdzekļa — varas, kas būtu spējīga piespiest visus organizācijas locekļus izpildīt tādus vingrinājumus vai padoties tādam režīmam, kādu tie nevēlas. Tādēļ arī audzināšanas sekmes būs tikai tik lielas, cik to gribēs paši audzināmie.
Nāk gan dažreiz priekšā gadījumi, kad dažas organizācijas uzrāda itkā spīdošus audzināšanas rezultātus, bet tad katrā šinī gadījumā ir novērojams, ka šīs organizācijas ir ļoti nelielā skaitliskā sastāvā, kas nozīmē, ka viņas sastādījušās jau no labi audzinātiem elementiem, kādēļ šādām organizācijām nav lielas nozīmes valstiskā mērogā.
Neapstājoties pie citām organizācijām, apskatīsim tuvāk, kā šī lieta nostādīta skautiskās /organizācijās, kuru audzināšanas līdzekļiem un paņēmieniem ir vislabākā līdzība ar militārām organizācijām.
1) un 2) Kazarmju kopdzīves gan še nav, bet viņa ir atvietota ziemā ar nodarbībām pulciņu klubos, vasarā ar nometnēm un sirojumiem. Kā nodarbībās klubos,tā dzīvojot nometnēs pulciņa locekļi spiesti atrasties tikpat ciešā sabiedrībā, kā kareivji kazarmās, kas pats par sevi noslīpē rakstura asumus un attīsta sabiedriskās jūtas. Kā nodarbībās, tā nometnēs zēni atrodas pastāvīgā vadītāja uzraudzībā un iekārto savu laiku pēc noteiktas programas, tā tad zināms režīms, kuļ’a kārtīgu izpildīšanu novērtē pēc punktu sistēmas, lai radītu sacensību. Pēc būtības tas audzināšanas nolūkos var atvietot kazarmju kopdzīvi un kazarmju režīmu, ar to starpību, ka šai dzīvei ir pastāvīgi vairāk vai mazāk ilgstoši pārtraukumi.
3) Formas tērps, piemērots skauta uzdevumu veikšanai, saistīts ar pieklājības ievērošanu pret citiem un ar uzvešanos, saskaņā ar prasībām, kādas uzliktas skautam. Šāds tērps pilnīgi atvieto militārā tērpa audzinošo nozīmi, saprotams tai laika, kamēr skauts atrodas formas tērpā.
4) Skautu nodarbības un dzīvi pēc iespējas saista ar dažādu uzdevumu veikšanu, kas attīsta atbildības sajūtu. Saprotams, skautu uzdevumiem nevar būt tās nopietnības, kāda ir kareivju uzdevumiem, piemēram garnizona dienestā, bet še jāņem vērā, ka nepieaugušiem zēniem arī nevar uzlikt tik atbildīgus uzdevumus. Piemērotu uzdevumu atrašana un viņu izmantošana audzināšanas nolūkiem atkarājas no pulciņa vadītāja spējām Labs vadītājs šo līdzekli var pietiekoši izmantot.
5) Skautu apmācība notiek pēc noteiktas pro gramas un gandrīz visas pēc kopu sistēmas, kas ii tas pats, kas militārā apmācība grupu sistēmā. Au dzināšanas nozīmē šī sistēma atļauj lielas iespēja: piegriezt vērību katram indivīdam un attīstīt indi viduēlas spējas. Šajā sistēmā vienu otru paņē mienu var smelties arī labs audzinātājs — kara vīrs un ar sekmēm izmantot militārā audzināšanā
6) Ierinda skautismā nav populāra un tiel lietota tikai tik daudz, cik tas nepieciešams dažādi kopīgu uzdevumu veikšanai un gājieniem, lerindi skautismā, jādomā, neizceļ tādēļ, ka skauti neuz skata sevi par militāru organizāciju.
7) Spaidu līdzekļu, vismaz oficiālu, skautism nav, bet šo visai nozīmīgo līdzekli atvieto interese modināšana zēnos. Šo zēnu interesi atrasties sav pulciņā un veikt kopīgus uzdevumus labiem vadī tājiem izdodas pacelt tik augsti, ka ar to iespējam sasniegt pat lielākus rezultātus, nekā lietojot spaid līdzekļus. Ir bijuši gadījumi, ka pat visstūrgalvi gākie zēni, intereses dēļ bijuši spiesti paši ļauj savu stūrgalvību, kas sniedz pozitīvākus rezuitē tus nekā šādos gadījumos pielietoti spaidu līdzc kļi, jo spaidu līdzekļi zināmā mērā vienmēr izsau spītību. Intereses modināšana un uzturēšana zSnc dod reālu iespējamību organizācijas mēroga uzti rēt arī nelielus spaidu līdzekļus — tas ir tā var kas piešķirta pulciņu goda tiesām un kuras augsti kā pakāpe ir izslēgšana no pulciņa.
Skautu vadītāji personīgās priekšzīmes noz mē, no audzinošā viedokļa, ir vienlīdzīgi ar militi riem audzinātājiem.
No šā īsā salīdzinājuma redzams, ka skautisn audzināšanas līdzekļi pēc būtības ir gandrīz idei tiski ar militāriem.
Parasti zēni —. skolnieki ziedo skautisma: skolu mācības laikā 4 — 6 stundas nedēļā, ieskait
svētdienas, kas 36 skolas mācību nedēļās iztaisa 144
—216 stund., vai 18—27 darba dienas. Skolu brīvlaikā nometnes un sirojumos 14 — 20 dienas, kas kopā gada laikā sastāda 32 — 47 dienas. Ja. zēas sastāvējis skautu pulciņā 5 gadus, tad viņš skau-tiskas audzināšanas tiešam iespaidam būs bijis padots 160 — 235 dienas. Tas. bez šaubām, var atstāt dziļu iespaidu uz zēna rakstūru. ņemot vērā. La jaunībā glītie iespaidi ir visstiprākie un ka šie iespaidi bieži atkārtojušies 5 gadu laikā.
Še jāpiezīmē vēl, ka skautismam ar vēsturisko un jaukāko vietu apmeklēšanu savos sirojumos, ir plašākās iespējas attīstīt dzimtenes mīlestību.
Bez šiem tīri audzināšanas jautājumiem, skautismā ir vēl arī dažas apmācības nozares, kas var ieinteresēt militārās sfairas. Bez jau minētās palīdzības sniegšanas nelaimes gadījumos un sanitārijas, skautu apmācībās ietilpst: izlūkošana (pēdu dzīšana, kima rotaļa), nometņu ierīkošana, tiltu būve, apvidus zināšana un topogrāfija, signalizācija, amatniecība. Šīs nodarbības skautisms ir izvēlējies ne tādēļ, ka viņas būtu. spieciēli militāras. bet tādēļ, ka viņas vislabāki attīsta cilvēka spē jas — redzi, dzirdi, novērošanas spējas, uzņēmību, uzmanību, apķērību, iniciātīvi, kas ir vajadzīgs varbūt vairāk kaj-avīram, bet. tomēr arī ikkatram pilsonim.
Ir skautismā vēl viens kopīgs ar armiju visai svarīgs un vadošs princips — vienības sajūtas izkopšana valstiskā nozīmē. Skaitliska audzināšana nav domāta vienai tautas šķirai vai klasei. Armija jādien un jāapmācās visiem valsts pilsoņiem, ievest armijā kādu partejismu. piešķirot kādas priekšrocības vienai vai otrai šķirai vai partijai, nozīmē armiju skaldīt un vest viņu uz savstarpēju cīņu. I’āpat skautismā nevar būt nekādu šķirojamu. Zēni — skauti no visādām šķirām un profesijām ļoti labi saprotas savā starpā un, veicot kopējus uzdevumus. prot tapt labi draugi. Tas audzina vienības sajūtu, tādēļ skautismam ir izredzes salauzt dažādus profesionālus, polīliskus un reliģikus šķēršļus. veicinot dažādu nošķiro jumu savstarpēju saprašanos un kopdarbību.
Šādas visā visumā ir skautismā teorētiskās iespējamības un tā kā viņas dibinātas uz praktiski pārbaudītiem pamatiem, tad praksei un teorijai nevajadzētu manāmi atšķirties. Ja nu vienmēr praksē nav visu vēlamo panākumu, tad tur jāmeklē izpildīšanas trūkumi un tādu trūkumu vēl ļoti daudz, lai gan viņi visi var būt novēršami.
Vecākās kultūras valstīs interese pret šo kustību ir ļoti liela un tur mēs redzam arī procentuāli daudz lielāku skautu un vadītāju skaitu. Tur redzam starp pulciņu vadītājiem ļoti piedzīvojušas, ar lielu autoritāti apveltītas personas — profesorus, garīdzniekus, paidagogus, vecākus karavīrus u. t. t. Sabiedrība un valsts sniedz pietiekošus līdzekļus skautisma kustības uzturēšanai.
Mūsu Latvijā skautisms cēlies līdz ar valsti. No sākuma darbojās atsevišķi kopi, tad daži atsevišķi pulciņi dažādās valsts malās. 1920. gadā viņi sazinājās savā starpā un nodibināja kopīgu centru. No tā laika kustībā strauji auga un aug vēl līdz šai dtenai, kad mūsu skautu kopskaits ir pārsniedzis 5000. Zēni iestājas pulciņos pa lielākai daļai 10
II gadu vecumā, bet sasnieguši 17 — 18 gadus lielākā daļa aiziet no skautu rindām. Ja nu palikušo kopskaits ar vienu turpina augt, tad tas liecina, ka interese starp zēniem skautismam ir ļoti liela, tik liela, ka organizācija nespēj šo interesi apmierināt. jo trūkst vadītāju. Ir daudz lielāku miestu un pat mazas pilsētiņas, kur nav skautu pulciņā tikai tādēļ, ka nav atrodam/.) neviena persona, kas vēlētos uzņemties pulciņa vadīšanu. Turpretim, kur tikai tāda persona rodās un sāk ar interesi darboties, tur pulciņš tūliņ izaug un pat lielākā sastāvā, kā tas vēlams no vadības viedokļa.
Vai lie. kam rūp tautas un valsts stiprums ;;n labklājība, nedara slikti, neatsaucoties uz šo apsveicamo zēnu interesi, atstājot viņu neizmantotuV
B ū s i m m o d r i!

SATURS

Lpp.
IEVADAM.
ORGANIZĀCIJA UN VALSTS IZCĪNĪŠANA:
Pirmais Rīgas laikmets:
ARMIJAS IZVEIDOŠANAS MIERA LAIKĀ: Demobilizēšanās un jaunā kontigenta nodibināšana:
Dažādas ziņas par techn. un flotes vienību izveidošanos J48 ARMIJAS PALĪGSPĒKI:
Robežapsardzība, viņas izveidošanās un darbība . •. . 153 Aizsargu organizācija:

Ja Jūs esiet viens no apmierinātiem Philips „Miniwatt“ pastiprināšanas lampiņu lietotājiem, tad esiet uz pareiza ceļa Ja Jūs meklējiet ceļu uz pēdējo pilnību, tad .iegādājaties pasaules labākās pastiprināšanas lampiņas

Philips Penttiode B 443
ar pieciem elektrodiem: anodi, katodi un trīs tīkliņiem.

Tad savu mērķi būsiet sasnieguši; absolūti pareizu mūzikas un valodas pārraidīšanu, kas sasniedzama ar kolosālo, bet vienmērīgo pastiprinājumu ar

pastiprināšanas lampiņām B 443

VELOSIPEDI
„0MEGA“
LATVIJAS VADOŠĀ MARKA
Sekojiet lietprateju atzinumiem un perciet vienīgi Latvijā ražotos velosipedus
„OMEGA“
Viņiem par labu runā:
Pasaules rekords izturībā, braucienā ap zemes lodi 50.000 km 38 mēnešos • Latvijas un Kurzeme? „Grand-Prix“ godalgas par izcilus labumu • Neskaitamas uzvaras Latvijas izturības un ātruma sacīkstēs • 23 gadu piedzīvojumi velosipēdu ražošanā • Pārlaboti modeļi • Pazeminātas cenas • Visplašākā garantija • Vispilnīgākā pēcpārdošanas apkalpošana.
Apsverot visas priekšrocības,
Jūs pirksiet tikai velosipēdu „OMEGA".

TRļUMPļfr 4.98 H.P. (O.H.V.) MODEL S.T
Ieteicam kā sevišķi piemerotus mušu ceļiem, -var daudziem konstrukcijas pārlabojumiem un niecīgu bencina patēriņu, Anglijas armijas motocikletus
.TRIUMPH'
«
Pasaules kafā sabiedroto frontēs bija 20.000 gab. angļu „TR1UMPH“ motocikletu. Pieprasiet cenu rādītājus un aprakstus!
Rīgā, Leutnera fabrikā
Akc. Sab. „G. Erenpreis uxBiedris
Pilsētas veikals — Terbatas iela Nr. 7

Rīgā, Audēju ielā Nr. 16

Tāļruņi: 2-3-9-0-1, 2-3-9-0-2, 2-2-0-9-5.
Nodaļa : Daugavpili
Valdemāra ielā Nr. 16 Nodaļa : Rēzeknē
Latgales prospektā Nr. 61
Bagātīgi papildinājis tavus preču krājumus,
piedāvā:
Pasutījumi tiek izpilditi neka. vējoži un nogādāti uz mSjām
Apakšstāvā:
Kolonialpreču nodaļā:
a) plašākā izvēlē konfektes, dažādus saldumus,
b) karameles, šokolādi, biskvitus u. t. t.
c) konservus — augļu, zivju, gaļas un sakņu;
d) lašus, zušus, svaigus un žāvētus;
e) sviestu, sierus un desu preces;-
f) augļus svaigus un žāvētus.
Augšstāvā:
I. Manufaktūras nodaļ^:
Izmeklēta lab. audumus:
a) drēbi kungu mēteļiem un uzvalkiem;
b) drānas dāmu kostimiem un mēteļiem; kokvilnas, vilnas un zīda audumus kleitām;
c) visādu materiālj veļai — kokvilnas, pusaudekla, linu;
d) logu aizkarus, mēbeļu drānas, galda, gultas un grīdsegas.
II. Galantērijas nodaļā: visādas galantēriju preces;
gatavu kungu veļu (krekli visiem gadījumiem), dāmu un kungu triko veļu, kakla saites, apkakles, zeķes, cimdus, lietus sargus u. t. t.
III. Apavu nodaļā;
modernāko fasonu izturīgus kungu, dāmu un bērnu apavus un galošas; reglamenti — karavīru piederumi u.t.t.
MIĶELIS HARTMANIS
ATVAĻI MĀTS KAĶA IERĒDNIS-BŪVTECHNIĶIS
BĢad BŪVUZŅĒMĒJS-MORNIEKU DARBU AMATA MEISTARS
RlGĀ, LABORATORIJAS IELĀ Nr. 3. TĀLRUNIS 91557
Uzņemas: mūra, koka, betona, dzelzbetona, kanalizācijas u. c. būvdarbu izpildīšanu, būvē Steglau, Emšera, Omsa kanalizacijas ūdeņu tīrīšanas akas un bioloģiskos filtrus
M. Hartmanis lielā kara lai-Hkā darbojās kā būvtechniķis | cietokšņa būvē Tallinā un arī W' P^e dzelzsceļu būvēm kava

' i lauku būvju pārvaldē. Pār-
braucis Latvijā 1919. g. ru-s ‘ denī Bermontiešu uzbrukuma
laikā, MHartmanis, kā viens no pirmajiem brīvprātīgi ie-stājies Daugavbūves nodibinātās darba rotās un tiek komandēts uz Doles salu pie til-tu būves. Tur zem viņa, kā lllipt vecākā techniķa vadības tilts tika uzbūvēts īsā laikā, ne- skatoties uz Bermontiešu artilērijas uguns kavēkļiem. Pēc Bermontiešu izdzīšanas M. Hartmanis 1920. g. sākumā iestājās brīvprātīgi Kara Ēku un Būvju Valdē (kura pārdēvēta par Kara Būvn. Pārvaldi), kā tech-niķis, kur pēc dažiem mēnešiem par priekšzīmīgu dienestu, ar Kara minstra pavēli izvests par kara ierēdni. Kara Būvniecības Pārvaldē Hartmanis sastāvēja dienestā līdz 1924. g. aprīlim un izpildīja gan vecākā techniķa, gan techniskā darbveža vietas, gan arī laikiem bija par būvniecības nodaļas priekšnieka vietas izpildītāju un visu šo laiku ziedoja savus spēkus un zināšanas kara ēku un kazarmju atjaunošanas un iz-būvēšanas darbiem.
1924. gadā M. Hartmanis izstājās no armijas un

Kafejas paviljona jaunbūve Ķemeros 1929. g,
iesāk nodarboties kā būvuzņēmējs, pie kam atkal lielu daļu no sava darba veltī Latvijas armijai.
Priekš armijas M. Hartmanis, kā būvuzņēmējs ir izpildījis sekošus lielākus darbus:
1) Rīgas Brāļu kapos, sākot ar pamata akmeņa iemūrēšanu 1924. gadā līdz šai dienai M. Hartmanis ir veicis pamatu mūru, noslēdzošās sienas, pabūves z,em „Mātes-Latvijas" tēla, zem jātnieku tēliem un galveno vārtu būves darbus;
2) Uzstādījis pieminekli Brāļu kapos, Ķekavā pie Kuģu mājām;
3) Uzbūvējis Bruņoto vilcienu lokomotīvu depo;
4) Uzbūvējis 3 ēkas Kara Ministr. Arsenālā no mūra un dzelzsbetona 1927. g.;
5) Uzbūvējis otro stāvu un pārbūvējis Karavīru sanatorijas ēku Ķemeros 1928./29. g. g.

Sanatorijas .Saulstari” Jaunbūve Ogrē 1929. g.
Citām valsts un pilsētas iestādēm izpildītie darbi:
1) Dzelzsceļu virsvaldes galvenās ēkas 5 stāvu piebūve;
2) Kanalizācijas tīkla izbūve Rīgas pilsētas Sarkan-kalna slimnicā ar sūkņu stacij u;
3) Rīgas pilsētas II. slimnicas izbūve, ūniversitātes klīniku ievietošanai 1928. g.
4) Latvijas Bankas galvenās ēkas izbūve 1928. g„ operāciju zāļu paplašināšanai;
5) Ķemeru Kūrmājas pārbūve 1929. g.;
6) Kafejas paviljona būve Ķemeros.
7) Sanatorijas ^Saulstari" jaunbūve Ogrē, 1929. g.;
8) Pasta un telegrāfā galvenās ēkas piebūve Rīgā,
1929. g.;
9) Lielā kioska būve, Rīgā, Brīvības un Aspāzijas bulv. stūrī.
lidmašīnu fabrika AKC. SAB. „CHR. BACKMAN" RIGA
Lidmašinu, auto-karoseriju un ātrgājēju motorlaivu būve. Visādu satiksmes līdzekļu remonts. Visi aviacijas piederumi.

Lidmašinu fabriku akciju sabiedrība „Chr. Backman“ atvēra 1925. gadā kā pirmo šāda veida pasākumu Latvijā. Arī tagad vēl šī fabrika darbojas kā vienīgais aviacijas rūpniecības uzņēmums mūsu valstī. Jaunās rūpniecības nozares noorganizēšana ir prasijusi ļoti daudz pūļu un materialu upuru, bet nelūkojoties uz to, fabrika bez kādiem valsts pabalstiem ir visu laiku rosīgi darbojusies, nodarbinot caurmērā ap 20 cilvēku un piegādājusi mūsu kaja un jūras aviacijai 5 lidmašinas.

Bez tam uzbūvētas 2 skolas un 2 sporta lidmašinas, kā arī izvesti dažādi citi darbi. Šogad fabrika tiek ievērojami paplašināta un pārcelta uz jaunām plašām telpām Bišumuižā. Firma saņēmusi' lielākus pasūtījumus uz lidmašinām, auto-karosērijām un amerikāņu tipa ātrgājējām motorlaivām. Nu vairākām ārzemjuv firmām iegūtas licences dažādu modernu lidmašinu tipu būvei. Tāpat saņemtas arī pārstāvniecības no ārzemju firmām un visdažādākiem aviacijas’piederumiem.

„BULLDOG“ iznīcinātājs

VISS-TĒRAUDA KONSTRUKCIJAS

PR1EKŠSTĀVIS LATVIJĀ:
G. KIVULS
RĪGĀ, ELIZABETES IELĀ 3. TEL. 20364.
PIEŅEMTS NO
3
ANGLIJAS, LATVIJAS UN CITĀM VALDĪBĀM
THE BRISĪOL AEROPLANE CO. LTD., BRiSTOL
Svenska Aero A. B.
BURO:
Stockholm, Breitenfeldtsgatan 2
Telefon 73532 Telegramadress: Svaerobol Bankkonto : Skandinaviska Kredit A. B.
FABRIK:
Lidingo, Stockholm
Die Svenska Aero A. B. wurde in September 1921 gegrtindet und hat in der ersten Zeit Flugzeuge nach den Zeichnungen und Entwurfen von Dr. Ernst Ilein-kel, Warnemlinde, gebaut. Unter diese Entwiirfe fallen hauptsāchlich die bekanntcn Eindecker — See-flugzeuge, im Kriege bekannt unter dem Namen Hansa-Brandenburg, welche Firma s, Z. Dr. Heinkel leitete. Von diesen Eindeckern ist auch eine gewisse Anzahl an die lettlāndische Marine-Fliegerei, Libau, geliefert worden und haben sich diese Flugzeuge dort auch unter den schwierigsten Verhāltnissen gut be-wāhrt. Nachdem die Svenska Aero A. B. in vielen Jahren die verschiedenen Typen der Heinkel Flug-zeugwerke gebaut hat, hat die Firma in den letzten zwei Jahren ein eigenes Konstruktionsbiireau einge-richtet und baut nun eigene Typen. Es ist das Be-streben der Svenska Aero A, B„ hauptsāchlich die Tvpen zu vereinfachen und zu standardisieren und solche Flugzeugtypen herauszubringen, welche fur die verschiedensten Zwecke, ev. durch Einbau eines anderen Motors verwandt werden konnen. So hat die Svenska Aero A. B, z. B. als ersten Typ das Flug-zeug „Pirat“ herausgebracht. Dieses ist ein zwei-sitziges Landund See-Kampfflugzeug ausgeriistet mit einem 400—500 PS. luftgekūhlten Motor. Das-selbe Flugzeug kann durch Einbau eines 200—250 PS. luftgekiihlten Motors in ein Landund See-Ūbungs-flugzeug verwandelt werden mit welchem es mog-lich ist aile fur die Ausbildung der Flieger notwen-digen ūbungen. wie Geschwaderfliegen, Bombenwer-fen, M. G. schiesšen etc. auszufuhren. Durch diese Kombination zwischen Kampfund ūbungsflug-zeug hat man also eine Standardisierung der Flugzeuge erreicht, es ermoglicht die Anzahl der fūr eine Flugwaffe notwendigen Typen auf ein Mi-nimum zu reduzieren.
Ausserdem hat die Svenska Aero A. B. vor ca. 4 Wochen ein neues Schulund ūbungsflugzeug herausgebracht, welches fūr Motore zwischen 130 und 210 PS. vorgesehen ist. Bei Einbau eines 130 PS. Motors ist dieses Flugzeug ein ideales Schulflugzeug mit niedriger Landungsgeschwindigkeit gutem Steig-vermogen und guten Flugeigenschaften, vor allen Dingen geeignet fūr die erste Flugausbildung. Wird dieses Flugzeug mit einem stārkeren z. B. 200 PS. Motor ausgerūstet, so wird die Geschvvindigkeit und das Steigvermogen bedeutend erhoht ebenso steigt die Landungsgesehwindigkeit etwas, wodurch die Flugeigenschaften des Flugzeuges mehr „advanced“ wer-den und denen der Frontflugzeuge gleich sind. Durch diese Kombination hat man also eine Standardisation der Ausbildungstvpen erreicht und zwar kann mit demselben Typ bei Einbau verschiedener stārkere Motore das gesamte ūbungsprogram erledigt .
Die Svenska Aero A. B. ist ferner bemūht ihre Flugzeuge in schwedischēm Qualitāts-Stahl auszu-fūhren und hat in dieser Richtungschon bedeutende Fortschritte gemacht, die es ermoglichen die Flugzeuge ganz in Stahl zu bauen. Ausserdem wird dem-nāchst ein neuer Jagdeinsitzer hei’ausgebracht, wel-cher sehr gute Leistungen erhālt und bei besonders Wert darauf gelegi; worden ist das Flugzeug den in den nordlichen Landern ' schwierigen klimatischen Verhāltnissen anzupassen.

Das erste von der Firma selbst konstruierte Flugzeug Typ „PIral“, welcher Typ an die Schwedische und Lettische FIugwaffe geliefert worden ist
»AVIA«
AKCIJU SABIEDRĪBA
AGRĀKAJĀS
Skoda-fabrikas
LIDMAŠĪNU RŪPNIECĪBAS AKCIJU SABIEDRĪBA
PLZEN-PRAHA
GALVENĀ DIREKCIJA: PRAHA II
PRAHA VII
O S A D N I 79^
PĀRSTĀVIS LATVIJĀ:
Inž. FR. R. BLAŠĶE, RĪGĀ
VALDEMĀRA IELĀ Nr. 11. TĀLRUNIS Nr. 23693

IMPERIAL CHEMICAL INDUSTRIES
LIMITED
SUPPLIERS TO THE BRITISH, DOMINION AND FOREIGN GOVERNMENTS
Sprāgstamas vielas un piederumi karaflotei, un armijai. Medību munkija. Metāli, misiņa un kapara loksnes, stieņi un stiepuļi, kā ari kapara plāksnes. Dažādi no metala darinātie priekšmeti, patronas, metala nauda u. t. t. Zibeņnovedēji. „Sunbeam“ motocikleti un velosipēdi. Ķimikālijās, mēslojamie līdzekļi, krāsas, emaljas, lakas un celulozes preparati. Ģčrvielas. Celulozes izstrādājumi aeroplaniem.
GALVENAIS KANTORIS
IMPERIAL CHEMICAL HOUSE • LONDON • S. W. I.
Tirdzniecības un rūpniecības Akc. Sab. »BECOS« Rīgā

P. BIRKMANS
MASKAVAS IELĀ 64 RlGĀ
Pēterbaznīcas laukumā 37.
T. 2-1-6-7-4.

ESTABLISHED 1802
PULVERI
UN
SPRĀGSTAMĀS VIELAS
MILITĀRIEM NOLŪKIEM
E. I. DU PONT DE NEMOURS &amp;amp; 00.,
INCORPORATED &amp;gt;
WILMINGTON, DELAWARE — U. S. A.
P. BIRKMANIS
MASKAVAS IELĀ 64 RlGĀ
SHE
NITROG LYCERINCOMPAGN IET
©S1LO, NORVECE
dans laquelle est incorporee:
fondēe 1865
Alfilbd Nobel
par
Fabricants de:
T&amp;amp;INITROTOI^IJBNB
PĀRSTĀVIS: BA1LLISTITE
INŽ. A. PETERSONS NITK.OCEILIHU1LOSIE
RĪGĀ, BLAUMAŅA IELĀ ,N° 5/13
TĀĻR. 2-7-5-7-5 CtC
LIGNOZA
Spoika Akcyina
IfcATOVICĀ
ražo
izcilus kvalitates dažādus spridzināšanas un šaušanas materialus, kā:
Dinamītu Sprāgstošo želatīnu Sprāgstošā dzīvsudraba kapseles ar elektr. aizdedzēm
^Anc^onMu (celmu spridzināšanai)
Spridzināšanas pulveri Degauklas Aizdedzes Nr. S Medību pulveri
kā arī visas citas sprāgstvielas speciāli akmeņlauztuvēm un kalnu rūpniecībai.
Pārstāvis Latvijā
inž. APETEESONS
Rīgā, Blaumaņa ielā N° 5/13, tel. 27575
Pieprasiet tikai »LIGNOZA« ražojumus!
Vieķers Armstrongs
Ltd. London
Priekšstāvis Latvijā:
C. J. Sakovvski
V
Rīgā, Brīvības ielā 64/66
Tālruni D-2-5-3-9 un 2-1-0-9-6
Modernu Biroju Organizācijās Sabiedrība
E. E. Rattermanis &amp;amp;Kl
Rīga, Šķuņu iela Nr. 17. Tālrunis 21089

Tel. adr.: Organisation
Ģcneralparstāvis no visā pasaulē atzītām modernu biroju mašīnām:
Elliott-Fisher — amerik. iegrāmatošanas
mašīnas
Visas mašīnas un biroju iekārtas ir godalgotas ar augstāko izstādes godalgu Latvijā,—Liepājā un Ventspilī 1929. gadā
„GRAND PRIX“
Undervood Sundstrand Hamann Kartotēkas
iegrāmatošanasmašīnas skaitļošanas mašīnas
3
rēķinu mašīnas ar piln-automatisku dalīšanu un reizināšanu pēc slavenā HIN C A metodes
Mūsu organizacijai visās pasaules valstīs ir savas nodaļas

Mūsu organizacija reorganizējusi vairākas vadošas bankas un tirdzniecības namus Latvijā un visās Eiropas un Amerikas valstis
Mūsu organizācijā atrodošās mašīnas tiek lietotas Latvijas un ārzemju armijās, valsts un pašvaldību iestādēs, bankās un tirdzniecības uzņēmumos
Mūsu organizacija ieguvusi valsts un pašvaldību iestāžu vadošo personu un darbinieku labākās atsauksmes'
Mūsu organizacija ir katrā laikā Jūsu rīcībā ar padomiem un jaunākā tipa biroju mašīnām un to iekārtām
Musu. organizacija galda Jusu apmekleļumu

Rīga, :finansu ministrijas nama,
izpilda visas banku operācijās-
Vekseļu diskonts,
Kredīti un aizdevumi pret precēm, Vērtspapīru operācijās.
Noguldījumi naudā un 'vērtībās,
Ārzemju vērtības un dažādas valūtas, Akreditīvi un pārvedumi,
Komisijas operācijās,
Dažādas valstskases operācijās.
Korespondenti visas ārzemju valstis. Nodaļas visās lielākās Latvijas pilsētās.
Latvijas bankas direktori pieņem apmeklētājus amata darīšanās katru darba dienu
no pulksten 1 līdz 2 dienā.
Rigas Amatnieku Krāj-Aizdevu Sabiedrība
(Dibināta 1893. gadā)
Kr. Barona ielā Nr. 14, pašas namā.
Tā]runis: 26815 un 26432

Pieņem noguldījumus
uz tekošu rēķinu un uz noteiktu laiku. Maksā par tekošu rēķinu 7°/o, par ciešiem noguldījumiem 8°/o gadā, neatvelkot nekādus valsts nodokļus. Izmaksā bez uzteikšanas.
Izsniedz aizdevumus
pret vekseļiem, ķīlām un precēm.
Pieņem vekseļus
iekasēšanai un izdara dažādas starpniecības operācijas.
Izīrē seifus
savā tērauda kambari.
Darba laiks no Plkst. 10—3.
VALDE.
LATVIEŠU AKCIJU BANKA
Telegr. „Lettonbanka“
RlGA, Kaļķu ielā 3/3
T ā ļ r u ņ i :
Preču un akreditivu nodaļa 30505
Tekoši rēķini un Kase 31488,
Klientu lietošanai 21776, 34071
Iemaksātais akciju kapitals: Ls 2.000.000,—,
&amp;gt;
Izdara visas banku

Galvenais korespondents Anglija:
The British Overseas Bank Ltd., London, E. C. 3.
Rīgas Uniona Banka
Z. Meierovica bulvārī Nr. 7 Pamatkapitāls Ls 1.000.000,— Bilance Ls 8.900.180,89
Pieņem noguldījumus uz tekošiem rēķiniem, uz laiku un uz nenoteiktu laiku
Maksā par tek. rēķ. 7—8°/° gadā, bet par laika noguldījumiem vairāk Noguldījumus līdz Ls 20.0C0.— izmaksā katrā laikā, bez iepriekšējas uzteikšanas
Diskontē tirdzniecības vekseļus un eksporta trales. Izsniedz aizdevumus un avansus pret precem un preču dokumentiem
Pieņem inkasso uzdevumus.
Pieņem un izdod kreditvēstules un pārvedumus uz visām pasaules pilsētām
Pērk un pārdod ārzemes valutu naudā un čekos
Garantijas izsniedz tikai prЈt reāliem nodrošinājumiem
Telegrammu adrese: UNIONBANKA
T ā ļ r u ņ i : Valdes priekšsēdētājs Dlrektors-rlkotājs. Sekretariāts . Vekseļu nodaļa Ārzemes nodaļa Preču noda|a.
Inkasso Tek. rēķini . Grāmatvedība Klientiem
21246
22393
22333
31911
22333
26261
31911
22333
31140
32901
Codes: Peterson’s 2nd and 3d, Bentley’s Ist and 2nd
Vidzemes Savstarpīgas Kred it biedrības
Rīga, Kaļķu iela Ne 7, pašas namā bilance uz 1. oktobri 1929. g,
PASĪVS
AKTĪVS
-Ls sLs 1 s-—-LssLs 1 sKase………199.558 58Rīcības kapitāls . . • .664.288 67Tekošs rēķins Latv. Bankā .389.779196Rezerves kapitāls…..37.413 73„ „ citās kreddtiest.33.074 39Speciāli rezerves kapitāli200-000 —Ārzemju nauda……7-595198Ierēdņu pensijas kapitāls17.045 51Vērtspapīri:ļNoguldījumi uz noteiktu laiku1.398.890,06a) rezerves kapitāla28.558 50Tekoši rēkiņi……4.340.266153b) apgrozības kapitāla303.491 -332.04950P ārdiskont.' vekseļi Latv. Bankā .439k.500Diskontēti vekseli…..5.801.412 02Spec. tek. rēķini Latvijas Bankā pretAizdevumi …….|126 562(50vekseļiem…….200.52156640.021 56Spec. tekoši rēķini nodrošināti ar:Procenti un komisija…..627.295:21a) vērtspapīriem…..669,102i 15Nodokli……..12.996 94b) precēm u’n preču dokum.8.528 36677.630151Norakstītu zaudējumu atmaksa1.637 40Korespondenti Nostro . . . .36.076 87Dividende…….23.329 41Protestēti vekseli…..13.540 —Dažādi pasīvi……440 95Nams ……..210.000!—Atmaksājami aizdevumi ….3.068:05Procenti un komisija . . . .35 86L33Tekoši aizdevumi…..74.776,04Nama aizdevumi . . . .5.705 97Pārejošās summas . . . .16-940 ?71 -i17.963.631 (97_7.963.631197
Biedru garantijas kapitāls6.001.986'
Vidzemes Savstarpīgā Kredītbiedrība
Inkasso vekseļi un dokumenti Avalu un galvojumu debitori
Ls 64.424 81 121.208|50
aprēķinā : maksā:
par vekseļu diskontu, un visāda veida par noguldījumiem …. 8%
aizdevumiem …. 12% par žiro-noguldījumiem . . 1%
un izdara visas banku operācijas.
Valde.
RlOAS STARPTAUTISKĀ BANKA AKCIJU S-BA
Ziemeļu Banka A-S
(Nordische Bank A-G)
L. Smilšu ielā N» 11/13
Rīgā. L. Smilšu ielā Ns 23/25, paša namā
4
ļTelegr.-Adr. »Starbank«
TĀĻRUŅI:
Valde……
. 2-3-1-9-5 . 2-3-5-0-8 . 2-3-1-9-7 . 3-3-2-8-9 . 2-3-1-9-8
Direktors-rikotājs . Darbvedība ….
Arz. u. preču nod. Vekseļu un Ink. nod
RIGAER INTERNATIONALE BANK A.-O.
Telegr. adr.: „NORDCREDIT“
ttm
1
Pasta un Telegrāfā Departamenta GALVENĀ DARBNĪCA, RĪOĀ
Dib. 1919. g.
Ražo pirmklasīgus un lētus
radio, telefona, telegrāfā
aparātus un to piederumus,
apgaismošanas spuldzes, izolētās stiepules, ugunsdroš. naudasskapjus, galvan. elementus
Pastavigi krājumā:
radio un apgaismošanas spuldzes, anodes un kabatas baterijas, sausie un slapjie elementi, radio un
telefona aparāti un to rezerves daļas u. t. t.
DARBNĪCA:
Vidzemes šos. 19. Tālr. 92295 un 354012
1
VEIKALI:
Rīgā, Audēju iela Nr. 15. Tālrunis 21615 Liepājā, Lielājā ielā Nr. 15. Tālrunis 1473
Rīgas savienoto metalurģisko lokomotivu, vagonu un mašīnu fabrika Akciju Sabiedrība
FENIKSS
«
»
Rīgā, Vidzemes šosejā Nr. 14
91051 91951 91351 91551 91651 91751 91851
91052 92554
Direktors . . . Sekretariāts . . Virsgrāmatvedis . Iepirkšanas nodaļa Lietuve . . . Fabrikas inženiers Naglu u. pakavu nod Koku apstr. nod. Kase . …
Z'
D
QЈ
I
'&amp;lt;
Telegr. adrese: Vagonfeniks — Rīgā
Visāda veida vagoni priekš katra sliežu platuma
Tērauda,
čuguna,
misiņa, bronzas u. c. metaia
ATLEJUMI
Izstrādā visdažadakos cinkošanas darbus
Zirgu pakavi
ar mārku »FENIKS«
PAKAVU NAGLAS
Dažādas naglas un mēbeļu atsperes
Centrālā Savienība
„KONZUMS“
Rīgā, Dzirnavu ielā 68, sava namā un
Cēsīs, Valmierā, Strenčos, Gulbenē, Madonā, Mārcienā, Daugavpilī, Rēzeknē, Jēkabmiestā, Jelgavā, Bauskā, Saldū, Kabilē, Stendē un Liepājā
APVIENO
vairāk kā 400 dažāda veida lauku kooperātivus
C» S« „KOnZUmS“ vada valde, kuru ievel pašu biedrību pārstāvji.
Z'' C Knn7tim&amp;lt;s“ Pelyas atlikumu biedrību pārstāvji pilnās sapulcēs sadala starp v&amp;gt;» O kooperātīviem samērā ar iepirkumiem.
C. S. „Konzums“ mērķis ir:
a) apgādāt apvienotiem kooperātīviem visas tiem vajadzīgās preces,
b) organizēt kooperatīvu biedru ražojumu koppārdošanu,
c) veicināt kooperatīvu nodibināšanu un nostiprināšanos.
CC Knn711frK“ nolūkam apgādā no pirmavotiem un piedāvā tikai pirmā la-• buma visādas lauksaimniecības un piensaimniecības mašīnas un
rīkus, mākslīgus mēslus, spēka barību, sēklas un visas koloniju un pārtikas preces, uztur 2 lopu kautuves un bekona sālītavu, sāls ur^ raušu maltuves, labības kaltes, kaulu maltuvi, linu apstrādāšanas fabriku, koku zāģētavu, mēchaniskas darbnīcas.
CC Kriti 711tnc« eksportē bekonu un citu galu, sviestu, linsēklas, uzpērk linus, • wi/llAUIIia labību, āboliņu un citas.sēklas
C S. jjKonZUfnS ierīko kopmoderniecības.
CC KnrmitTK“ techniskā nodala sniedz padomus techniskos jautājumos un iz-• wi/llЈ/UIlI3 strādā dažāda veida būvprojektus sava techniskā biroja.
Ifnti-7fl1tnctf KOPDARBĪBAS NODALĀS uzdevums ir kooperācijas kustības • jjIVJIIAUIIia veicināšana Latvijā.
CC . Krktl y« izdod kooperācijas žurnālu »Kopdarbība«, kurš nepieciešams • »I&amp;gt;UIII3 katram, kas interesējas par sabiedriskiem un saimnieciskiem jautājumiem.
Speku,,vingrumu
karavīriem dod
un siers

musu mārku
Lūdzam ieverot
P. Apmāns &amp;amp; Brāļi Jaungaiļi
Vīnes krēslu, mēbeļu un koku apstrādā sanas fabrika
Rīga, Maskavas iela Nr. 95. Taļrunis 2-1-1-1-1
Dibināta 1921. gadā
Sākumā uzņēmums nodarbināja tikai 4 strādniekus, bet pašlaik strādnieku skaits jau pārsniedz 60. Fabrika vienmēr tiek paplašināta un papildināta visjaunākām un modernākām mēbeļu un koku apstrādāšanas mašīnām. Ar augstas kvalitates ražojumiem fabrika ieguvusi plašu atzinību sabiedrības visplašākās aprindās
Fabrika galvenām kārtām ražo Vīnes mebeles, kino teātru U lap krēslus, dīvānus, atzveltņu krēslus, kantoru iekārtas mebeles u. 1.1. Tāpat ari strādā jaunbūvēm
Pagatavotas mebeles visiem virsnieku un kareivju klubiem
Fabrikas ražojumi vairākkārtīgi godalgoti vietejās un ārzemju tirdzniecības un rūpniecības izstādēs
Jānis Prikuls
Rīga

1928. g.

1929. g.
1927. g.
Plašakais mebeļu rūpniecības uzņēmums Latvija.
Dibināts 1922. gadā.

Piedāvā paša rūpniecībā pagatavotas viesu, ēdam-, guļamistabu, klubu un kabinetu iekārtas, kā arī atsevišķus priekšmetus: dīvānus, kušetes, gultas, galdus, krēslus, skapjus, bufetes, u. t. t. par katram pieejamām cenām. Darbi tiek izvesti zem personīgas uzraudzības ar ilggadīgu praksi meistaru vadībā.
Fabrika: Veikali:
Rēveles Ielā 59, iā)r. 91285 Aspazijas bulv. S, „ 33382
Prlvai tāļrunls 31215. Avolu Ielā 2, ,, 29937
Firma godalgota ar augslako atzinību Lalvlfas »Grand Prix«.
Finansu Ministrij
piedāvā
Latvijas linus
Vidzemes nS",
Vidzemes „L“,
Hoffs.
Valdības standarta šķirojums.
Tuvākas ziņas par cenām un pardošanas noteikumiem Valsts saimniecības departamentā, Rīgā, Valdemāra ielā Nr. 2-a.
Akc. Sab.
A. S. Malkapar
Dib. 1887. g.
Pamatkapitals Ls 2.000.000,—
«f
Tabakas un papirosu fabrika

Rīga, Miera iela Nr. 12.
Tāļruņi: valde 34077, kantoris 92873, 92973
Ir divi papirosi —
katrs savā šķirā tas

20 gab.-32 sant.
20 gab. 52 sant.
10 » 26 »
pārākais:
I. šķiras — „Pērle“ III. „ — „Lia Mara“
Abi — Rutenberga fabrikas

Pilnīgs iekārtojums
KllllllllllilllflIlllllllllillllllllllllllllllltlIllllllllllllillllllillilillllllllllllllllllllllllllllllllllllllllllllltlIlllllltlIllllllillllllillllllillllllM
galdam: trauki, glāzes, naži un dakšiņas ķēķim: visi ķēķa piederumi
G

Ral»laukuma
Sabiedrība IlgeciemsDaugavgrīvas ielā 34Kom. Sab. „Kymmel“#Akc. Sab. „Tanheizers“Akc. Sab.„Gust. Kuncendorfs“Akc. Sab. „Livonija“VSabiedrība „Kokmuiža“Brāļi Švercs &amp;amp; Ko.Jaunā Superior ,WtlIppefa mctora jauda palielināta par 20°/°. Tas nozīmē, ka Whippet’a motora darba spējas tagad tālu pārsniedz cita — līdzīgas klases vāģa darbību.

Apbrīnojama celtspēja un ekonomija.

Tik lētas augstākās kvalitātes automobiļus Jums līdz šim vēl nav bijusi izdevība pirkt. Demonstrē katrā laikā bez jeb kādas saistības no Jūsu puses.
Pieprasiet jauna S u p e r! o r
Whlppet'a
prospektus un cenas.
Vislabāko liecību par Wlippet’u dod vāģa lietotāju atsauksmes. Te daži piem.: kapt. J. no Daugavpils starp citu raksta: „WhiDpet-Six“ darbībā līdz šim ir bijusi nevainojama. Pa vissliktākiem Latgales ceļiem motors ir pierādijis savu nenoliedzamo vilktspēju. Visus kalnus motors kā rotaļādamies ņem ar tiešo ātrumu. Neesmu atdūries fiz motora nepaklausību vai citu kādu vāģa defektu vai trūkumu." P. kgs no Madonas raksta: «Esmu līdz šim ļoti apmierināts, tā kā varu dot vislabāko atsauksmi un katram rekomandēt0.
Veikals, kantoris, noliktava:
Marijas Ielā 35
Tāļr.: 2-8-0-4-0 2-0-9-4 -7
Ģenerālparstāvis
t/n Pauls Romāns
Rīgā
Darbnīcas:
Brīvības Ielā Nr. 120/133
Tāļr. 9-1-9-4-3
CHRYSLER
AUTOMOBILI
„FAEGO“ “ESĒS
smagie automobiļi
Pieprasiet prospektus! Lētas cenas! Izdevīgi maksāšanas noteikumi!
RALF BIERICH, RIGĀ,
Galvenā pārstāvībā
lielā Miesnieku ielā t (1. Pils ielas stūrī). Tel. 22236 un 22586.
Centrālā garaža J.Krastiņš,
0000000000 B0000000Ē0ĒI000Ē000000000E1(D00000
Rīgā
Kantoris: telef. 34174
ļ Skolas iela 3-a
Garažas un noliktava:
„ 28174
34874 Dzirnavu ielā 44 93174 Brīvības ielā 77
O Rezerves daļas amerikaņu auto-
^ mobiļiem: Marmon, Ford,
O Chevrolet un citiem,
O „ Motoru eļļas: Castrol, Fiske’s,
^ Gargoyle.
^ Auto bencins; S. S. S. R.
Veikals 1.
Veikals II.
Automobiļi: Martuon Montocikleti: Sarolēa Akumulatori: National Auto un motocikletu riepas;
Dunlop, Treugoļņik,
Goodyear, Fisk
Auto remonta darbnīcas un garažas — nakts dežūra. Tāļr. 28174.
Akciju Sabiedrība
as konzervu fabrika S. K. F
fabrikas mārku
Lūdzam ieverot
RĪGĀ, Artilērijas ielā 40 Tāļrunis 9-1-2-9-8 un 9-1-3-2-1
O.J.Keller, Rīga
DIB. 1903. g.
Telegr. adrese: MASCHINKELLER.
Mašīnu fabrika,
Rūpniecības Ielā 12, taļr. 2-0-6-8-8
Transmisijas un armatūras. Tvaika ietaišu modernizēšana. Dāžādu mašīnu izgatavošana.
Darba rīku un fabriku piederumu 'veikals,
Aspazijas bulv. 6,
taļr. 4,
Krājumā: zāģi, vīles, armatūras, precizijas mērīšanas instrumenti, tērauds dažādos profiļos, blīvējumi u. t. t.
Gāzu, ūdens, svelmju caurules un savienojumi. I-a Šveices SRO lodīšu gultņi.
InZenīefU birojs, Aspazijas bulv. 6, tāļr. 2«2»9-8-2
Komplektu fabriku ierīkošana. Projektu un cenu izstrādāšana. Techniski padomi.
Masinu Veikals, Metala un koka apstrādāšanas mašinas.
Dažu pirmklasīgu ārzemju firmu priekšstāvniec. mašīnu un darba rīku nozarēs.
Ziemeļu Diegu lTlanufakturasAls
Fabrika: Rīgā-Torņa kalnā, Vēja ielā 22'24, tālrunis 27455 Pils. kantoris: Pēterbaznīcas laukumā 37, tālrunis 20918
Labākie 3-kārt. un 6-kārtfgie šujamie Krāsainie šujamie
| diegi
Lāpāmie diegi. Mākslīga zīda diegi u. t. t.

| mm
R Ā D
e^nflEEEBEES
I Z
J
Vilnas adamās un aužamās dzijas, kungu un dāmu drēbes, mēteļu drēbe, oderdrēbe un lustriņš
7
B t BB1 MBBBBSBBĒBESeSE&amp;amp;S
Kantoris un fabrikas noliktava:
Šķūņu ielā Nr. 9 Noliktavas tāļrunis 23545, 23543
Rīgas Tekstilfabriku Akciju S-ba
Rīgā, Latvijā
U M I:
BĒBBB9U
Rīgas vilnas izgatavojumu fabrikas
Akciju Sabiedrība
agrāk Holms &amp;amp; K2
Rīgā, Mazā Nometņu ielā Nr. 6 Tālrunis 32145 Pilsētas kantoris Šķūņu ielā Nr. 9 Tāļrunis 23545, 23543
IZGATAVO:
smalkosJ,kungu un dāmu kamgarna audumus un visus galošu rūpniecībai vajadzīgos audumus un trikotāžas
KZ53RZ53
tOdfcOJ
KLAVIERU FABRIKA

AKC.SAB. KĻĀVI NŠ

GRAND PRIX LIEPĀJĀ
Rīgā, Tapēšu ielā Nr. 4. Tālrunis 32822
Tramvajs Nr. 8 (Zasulauks). Autobuss Nr. 4 (Kalnciema iela)
Noliktava: L. Kēninu ielā 32

(ŽRAND PRIX RI6Ā
Pianini — 7 oktāvu — 133 cm augsti Koncertpianini — 7Vs oktāvu—• 140 cm augsti Flīģeļi — 7l/s oktāvu 150 čm gafi
Remonti. Stīgas
Viss pagatavots tikai no pirmklasīga un ilggadīgi žāvēta materiala
Ikkatram piemēroti nomaksas noteikumi
^%NTIKA, MAGOŅU UN VIENKĀRŠAS
MEBELES
J.Frsk/
VILIS PAULUKS
Mechaniska ratu un auto karoseriju būvētava
Rīgā, Puškina ielā As 1, tājrunis 30467.
Pagatavo armijai:
dažāda tipa transporta un sanitar-ratus, sanitarās kamanas, kā arī sanitarās auto kulbas.
Darbnica pagatavo:
dažāda tipa linij-, atsperu, lauku darba ratus, riteņu?, lokus, spieķus, slieces, kamanas, ragavas u. t t.
RĪGĀ, DZIRNAVU IELĀ 37
Kr. Baltijas laku fabrika
„Wilhelm Hjordt", Rīga
Modernākā un populārākā laku fabrika Baltijas valstīs.
Izgatavo, iecienītās, augstākā labuma rūpniecības un amatniecības lakas, emaljas un eļļas krāsas:
„SIR1US“ auto lakas.
„EMAL1T“ lidmašinu laka.
„COLOID“ lidmašinu lakas.
„S1RIUS“ laivu lak^s.
Speciālās emaljas krāsas.
Vagonu lakas un krāsas.
„ERA“ ādas krāsas.
„LATOLIN“emaljas u. t. t.
„WE HJORDT“ vārds — nozīmē: izcilus kvalitates ražojums.
Lodīšu gultņu velosipedus Automobiļu piederumus
par piemerotam cenām piedāvā specialveikals
N. ŠVEDE,
Rīga, Vaļņu iela Nr. 18 Brīvības ielā Nr. 71/73
Apsargāšanas Sabiedrība
Sargs
it

99

apņemas dažāda veida apsargāšanu un transporta pavadīšanu katrā vietā un katrā laikā
Nodaļas visa Latvijā
Direkcija — Rīga, M. Pils ielā 3, taļr, 21275
Makaronu
un
nudeļu fabrika

Rīgā,

Ormaņu ielā N° 26 Tālr. 3-2-4-5-3
Ražo dažadas šķiras makaronus un nūdeles ar un beas olām 1500 Kg Ikdienu.
[1] bauskas latviešu bataljonu saformēja apriļa otrā puse, kapt. Kevei-Gudže vadībā, ap 270 karavīru sastāvā. Viņš ietilpa Brandesa nodaļā un skaitījās grafa Jorka tiešā padotībā, tā tad bija pievienots vācu gvard. rez. div. formācijām. Bataljona pievienošanu plkv. Baloža spēkiem Golcs neatjāva.
[2] viens no līdzdalībniekiem Striķa sazvērestības
lietā.
[3] pats ģenerālis golcs. sajūsmā par pirmājnem panākumiem un lepns uz armiju, kuj'a «tomēr bija viņa roku darbs» 14. oktobrī biin aizbraucis uz Vāciju. Viņam vajadzējis «pazust pirms Sabiedroto misiju ierašanās, lai nedotu lieku pieķeršanās iemeslu.» Bez tam Goles Berlīne gribēja nokārtot Bermondta armijas papildināšanas un apgādāšanas jautājumus. Golea vietā stājās vācu ģenerālis I. Eber-hards. kas pēc Golca vārdiem «pilnā morā saprata lielo uzdevumu'» (sk. Golca atmiņu 280. un 281. Īp.).
[4] «latvijas iekšējas drošības nostiprināšanas vēsturē.
1918.—1925. g.», 211. lpp.
[5] jēkabpils aizsargu pulka kom. ziņojums.